Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

02 вересня 2022 року позивачка звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ПрАТ «Страхова компанія «Юнівес», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП, а також судових витрат. На обґрунтування позову зазначила, що 06 лютого 2022 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Mitsubishi Outlander» державний номерний знак [NUMBER] та «Nissan\~Sunny» державний номерний знак [NUMBER] . Відповідача [PERSON] визнано винним у вчиненому ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності. Згідно висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № Д14/07/22, матеріальна шкода спричинена власнику автомобіля «Nissan\~Sunny» державний номерний\~знак [NUMBER] [PERSON] складає 19 877,76 грн. Цивільна відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «СК ««Юнівес»», якою позивачу було відмовлено у здійсненні страхової виплати з мотивів порушення позивачем вимог п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», а саме зміна стану транспортного засобу після ДТП. Тому просить суд стягнути з відповідача у рахунок відшкодування матеріальної шкоди заподіяної у наслідок ДТП у розмірі 19\~877,76 грн. та моральної шкоди у розмірі 10\~000,00 грн., судовий збір та витрати на правову допомогу. В судове засідання позивачка та її представник адвокат - Петріга С.А. не з`явилися, були належним чином повідомленими про дату та час розгляду справи, через підсистему «Електронний суд» подали заяву , в якій позовні вимоги підтримали, на їхньому задоволенні наполягали. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомленим про дату та місце судового розгляду, заяв про відкладення або про причини неявки суду не надав. Представник відповідача адвокат Чіп Ярослав Миколайович через канцелярію суду подав відзив на позов, в якому зазначив, що відповідач та його представник не погоджуються та не визнають заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів його безпідставності та необґрунтованості. Окрім цього, представником відповідача було подано клопотання про залучення у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача з тих підстав, що цивільна відповідальність [PERSON] застрахована у ПрАТ «СК ««Юнівес»». Ухвалою суду від 08.05.2023 клопотання представника відповідача було задоволено, залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача ПрАТ «Страхова\~компанія «Юнівес»\~з мотивів\~наведених у\~клопотанні. Уповноважений представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, письмові пояснення по справі не надав, причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов такого висновку: Судом встановлено, що 06 лютого 2022 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Mitsubishi Outlander» державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Nissan\~Sunny» державний номерний знак [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Постановою Березанського районного суду Миколаївської області від 26.04.2022 року [PERSON] визнано винним в спричиненій ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Відповідно до частини третьої ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно висновку судового експерта транспортно-товарознавчого дослідження № Д14/07/22 [PERSON] , матеріальна шкода, спричинена власнику автомобіля «Nissan\~Sunny» державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~[PERSON] ,\~ складає 19 877,76 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] станом на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «СК ««Юнівес»». Відповідно до листа вих. № 22/05/11-04 від 11.05.2022, ПрАТ «СК ««Юнівес»» позивачу [PERSON] було відмовлено у здійсненні страхової виплати з мотивів порушення позивачем вимог п. 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності», а саме, зміна стану транспортного засобу після ДТП. В силу ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами першою другою ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку.\~ Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайнових правам фізичної або юридичної особа, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Згідно вимог ст. 1187 ЦК України, в разі заподіяння шкоди джерелом підвищеної небезпеки, обов`язок по її відшкодуванню покладається на особу, яка володіє транспортним засобом, використання якого призвело до заподіяння шкоди. Цією особою в даній справі є відповідач. Спірні цивільно-правові відносини у сфері страхування відповідальності власників транспортних засобів врегульовані Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов`язаний: при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Відповідно до ст. 22 Закону України №1961-ІV, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно до ст. 28 Закону 1961-ІV, шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Таким чином, з викладеного вбачається, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди. При цьому, зобов`язаною особою внаслідок заподіяних [PERSON] у результаті ДТП збитків, є страховик відповідача - ПрАТ «СК ««Юнівес». Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ді обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд зазначає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Даний позов заявлено до [PERSON] , в той час як належним відповідачем в даній справі має бути ПрАТ «СК ««Юнівес»», оскільки позовні вимоги щодо відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стосуються безпосередньо прав та обов`язків останнього. Клопотання про залучення до справи ПрАТ «СК ««Юнівес»» у якості відповідача позивач не заявляв, а суд не уповноважений залучати співвідповідача чи замінювати неналежного відповідача з власної ініціативи без клопотання сторони позивача. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі № 755/18006/15-ц зробила наступний висновок, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. З огляду на вказане суд вважає, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування. Згідно з пунктом 33.3 статті 33 Закону водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов`язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Відповідно до п.п.37.1.3 п.37.1 статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зроблено висновок, що у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 вищезазначеного Закону передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Таким чином, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру. З листа страховика від 11.05.2022 року за вих.№ 22/05\\11-04 вбачається, що за результатами розгляду документів по справі , зокрема, протоколу огляду транспортного засобу з фотоматеріалами від 16.02.2022 року, встановлено, що автомобіль «Nissan\~Sunny» державний номерний\~знак [NUMBER] ,\~власником якого\~є [PERSON] ,\~було надано\~на огляд\~у частково\~розібраному стані,\~а саме,\~демонтовано задній\~бампер,\~що є\~зміною стану\~транспортного засобу\~після ДТП.\~Тобто не\~встановлено остаточно\~«поза розумним\~сумнівом» \~неможливість страховика\~з`ясування \~обставин,\~ які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження". Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанови Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 200/8461/15-ц (провадження № 61-7479св18), від 26 січня 2022 року у справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18), від 11 липня 2023 року у справі № 129/1337/20 (провадження № 61-11616св22) та інші). З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Судом встановлено, що позивачка не заявляла клопотань про заміну неналежного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача. Отже в задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] матеріальної шкоди слід відмовити. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 569/13697/15-ц, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі №333/2096/17. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача спричиненої моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень суд зазначає таке: Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана (зокрема) фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (за загальним правилом). У відповідності до роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (п. 3) і розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин (зокрема, стану здоров`я потерпілого, тяжкості вимушених змін у його життєвих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану п. 9). При визначенні розміру моральної шкоди судом враховано обставини справи, а саме те, що в результаті ДТП транспортному засобу, який належить позивачу, було завдано механічних ушкоджень, що в свою чергу завдало майнових збитків позивачу з вини відповідача, і спричинило втрату позивачем можливості користуватись транспортним засобом на деякий час, що призвело до необхідності вчинення нею дій направлених на отримання відшкодування майнової шкоди, до незначних вимушених змін у життєвих стосунках позивача, зусилля, які необхідні для відновлення транспортного засобу, глибину фізичних і душевних страждань. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про те, що підлягає присудженню з відповідача моральна шкода в розмірі 2500 гривень, саме цей розмір моральної шкоди відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності. Що стосується вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн., суд зазначає наступне. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких згідно п. 1 ч. 3 цієї статті віднесено витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правової допомоги від 20.06.2022, прибутковий касовий ордер № 17 від 20.06.2022. Оскільки позивачем не надано акту передачі-приймання виконаних робіт до договору від 20.06.2022 року зазначеної суми, детального розрахунку обґрунтованих витрат адвоката, тому з урахуванням реальності адвокатських витрат та критерію розумності їхнього розміру, суд вважає за необхідне вимоги в цій частині задовольнити частково, стягнувши з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 2000 гривень Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог в сумі 83,04 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial