Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] через представника [PERSON] звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, зазначивши, що 29.12.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що складено актовий запис №1905. Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [INFO] - син [PERSON] ; [INFO] - син [PERSON] . Під час шлюбу, а саме 06.02.2001 між відповідачем, з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] , з іншої сторони, було укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу квартири номер [ADDRESS] . Вказана квартира складається з трьох жилих кімнат загальною площею 84,6 м.кв., в тому числі жилої площі - 52,8 м.кв. Однак спільне життя родини не склалось, у зв`язку з чим 11.02.2021 рішенням Подільського районного суду міста Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Оскільки вказана квартира була придбана під час шлюбу позивача та відповідача, вона є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Враховуючи те, що стосунки між сторонами фактично відсутні, позивач позбавлена можливості вільно користуватися і повною мірою розпоряджатись вищевказаним майном, що належить їй на праві спільної сумісної власності, а тому вона звернулась до суду із вказаним позовом, у якому просить визнати квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , об`єктом спільної сумісної власності сторін та в порядку поділу майна подружжя визнати за кожним із них право власності на 1/2 її частину. Ухвалою суду від 24.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, встановлено відповідачу строк для подання відзиву, позивачу - відповіді на відзив. 25.08.2022 до суду надійшов відзив на позов, поданий представником відповідача [PERSON] , у якому представник просить закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, вказуючи на відсутність предмету спору. У відзиві зазначено, що з 29.12.1999 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11.02.2021 у справі №758/10165/20 та від якого у сторін є син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Відповідач не заперечує, що 06.02.2001 вони з позивачем, як подружжя, придбали трикімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , що належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири серії АВР №091196. Починаючи з 2001 року й до вересня 2020 року сторони, як подружжя, та їхні діти проживали в спірній квартирі. 05.09.2020 відповідачу стало відомо від старшого сина [PERSON] про те, що позивач разом з молодшим сином виїхала з квартири, забравши свої особисті та інші речі, а також автомобіль, що перебуває у спільній сумісній власності сторін. З 2001 року й по даний час в спірній квартирі проживають відповідач та старший син сторін. Наскільки відомо відповідачу, позивач перебуває за межами України, а тому її твердження про те, що відповідач перешкоджає користуватися й розпоряджатися квартирою, не відповідають дійсності. При цьому відповідач ніколи не заперечував того факту, що квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі та є спільним сумісним майном подружжя. Сторони мають рівні права та обов`язки з приводу спірної квартири. Права позивача, в тому числі й право користування квартирою, з боку відповідача не обмежуються та не порушуються, тобто спір між сторонами з цього приводу відсутній. На думку відповідача, квартира має залишитись у спільній сумісній власності подружжя та не може бути поділена, зважаючи на те, що в квартирі проживає старший син сторін, який ще не придбав собі окрема житла. Крім того, в провадженні Подільського районного суду міста Києва перебуває справа №758/13214/20 за зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] з батьком за адресою [ADDRESS] , а тому у випадку задоволення судом вказаного позову у спірній квартирі також буде проживати й молодший син сторін. В свою чергу, у спільній частковій власності подружжя перебувають також земельні ділянки та житловий будинок, в якому позивач може проживати, проте остання таким житлом не користується та його не утримує. Крім того, 25.08.2022 представником відповідача подано до суду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, [PERSON] посилається на ті ж обставини щодо факту його проживання у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , народження у них двох дітей та придбання ними спірної квартири за адресою [ADDRESS] , що й зазначені у відзиві на первісний позов. Крім того, позивач за зустрічним позовом вказує на те, що під час перебування у шлюбі сторони придбали автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , який було зареєстровано за [PERSON] . Починаючи з вересня 2020 року вказаний автомобіль знаходиться в односторонньому користуванні та розпорядженні [PERSON] , згоди щодо поділу такого майна між сторонами не досягнуто, жодних домовленостей та шлюбного договору між сторонами з цього приводу немає. [PERSON] , як співвласник автомобіля, не надавав згоди [PERSON] на те, щоб остання фактично вилучила спільний автомобіль з користування іншого співвласника, який має рівні права щодо такого майна, хоча він також має необхідність в користуванні автомобілем та не має змоги придбати окреме авто. Позивач за зустрічним позовом на даний час не володіє інформацією щодо місцезнаходження автомобіля, а також щодо того, у чиїй власності зараз перебуває автомобіль та де знаходяться документи на нього. Разом із цим, позивач зазначив, що всі оригінали правовстановлюючих документів на спірний автомобіль були вивезені відповідачем [PERSON] без погодження з ним в березні 2020 року. Зважаючи на вищезазначене, [PERSON] змушений був звернутися до суду із вказаним позовом, у якому просить суд визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 частину спірного автомобіля. При цьому, з огляду на те, що фактично з вересня 2020 року відповідач уникає спілкування з позивачем, в тому числі й з приводу спільного майна, перешкоджає його поділу, утримує автомобіль у себе, не дозволяючи позивачу користуватися ним, та утримує документи на нього, позивач позбавлений можливості провести незалежну оцінку для визначення вартості транспортного засобу. Враховуючи дані із сайтів з продажу автомобілів в мережі Інтернет, приблизна вартість спірного автомобіля складає 5500 доларів США, що станом на день звернення до суду в еквіваленті по курсу НБУ складає 201 135,00 грн. Ухвалою суду від 21.09.2022 задоволено клопотання представника [PERSON] - адвоката Нетребенка О.С. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 12.12.2022 представником [PERSON] - адвокатом Новіковою В.О. подано до суду заяву про зміну предмету позову, у якій позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , спільним майно подружжя, виділити його у власність [PERSON] та стягнути з неї на його користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості такого автомобіля, в сумі 2 750 доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на день виплати. 17.11.2022 представником [PERSON] - адвокатом Нетребенком О.С. подано до суду відзив на зустрічний позов, у якому він просить залишити вимоги [PERSON] без задоволення, визнати спірний автомобіль об`єктом спільної сумісної власності подружжя, в порядку поділу майна подружжя визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 його частину, залишити автомобіль у власності [PERSON] та стягнути з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частку його ринкової вартості. Крім того, 17.11.2022 представником [PERSON] подано до суду відповідь на відзив, у якій він просить вимоги відповідача [PERSON] , викладені у його відзиві, залишити без задоволення, визнати спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя та в порядку поділу майна подружжя визнати за кожною із сторін право власності на 1/2 її частину. Ухвалою суду від 07.12.2022 прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом. Цією ж ухвалою закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 02.02.2023 представником [PERSON] подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач [PERSON] просила суд: - визнати спірний автомобіль та спірну квартиру об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] ; - в порядку поділу майна подружжя визнати спірний автомобіль приватною власністю [PERSON] та стягнути з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини його ринкової вартості в сумі 2 750 доларів США в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ на день виплати; - в порядку поділу майна подружжя визнати спірну квартиру власністю [PERSON] та стягнути з останнього на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частини її ринкової вартості. Ухвалою суду від 21.02.2023 задоволено клопотання представника [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 27.03.2023 представником [PERSON] , який приймав участь в режимі відеоконференції, було заявлено клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження, у задоволенні якого протокольною ухвалою суду було відмовлено. У тому ж судовому засіданні представником [PERSON] було заявлено клопотання про поновлення процесуального строку для подання заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою суду від 27.03.2023 у задоволенні такого клопотання було відмовлено. Постановою Київського апеляційного суду від 25.10.2023 вказану ухвалу суду залишено без змін. Ухвалою суду від 24.04.2023 задоволено клопотання представника [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. У подальшому представник [PERSON] приймав участь у всіх судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції. У судовому засіданні 06.02.2024 представник [PERSON] , посилаючись на численні висновки Верховного Суду щодо ефективності обраного способу захисту порушеного права, просила залишити без розгляду вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя. Решту позовних вимог за зустрічним позовом вона підтримала у редакції заяви про зміну предмета позову, поданої нею до суду 12.10.2022. Ухвалою суду, постановленою судом без виходу до нарадчої кімнати, вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] в частині визнання спірного автомобіля спільним майном подружжя залишено без розгляду. У судовому засіданні 20.02.2024 представник позивача-відповідача [PERSON] - адвокат Нетребенко О.С. позовні вимоги за первісним позовом підтримав, просив в порядку поділу майна подружжя визнати за сторонами право власності на 1/2 частину спірної квартири. Щодо задоволення зустрічного позову він заперечив з підстав, наведених ним у відповідному відзиві, вказуючи на те, що позивач-відповідач [PERSON] заперечує розмір грошової компенсації, яку [PERSON] просить стягнути з неї за спірний автомобіль. Представник відповідача-позивача [PERSON] - адвокат Новікова В.О. у судовому засіданні 20.02.2024 підтримала вимоги зустрічного позову, із урахуванням поданої заяви про залишення без розгляду частини вимог позивача. Провадження у справі за первісним позовом [PERSON] вона просила закрити у зв`язку з відсутністю предмета спору. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав позицію свого представника. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступних висновків. Згідно з ч. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. У свою чергу суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, 29.12.1999 Відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського районного управління юстиції у місті Києві між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що складено актовий запис №1905. Після одруження прізвище дружини змінено на « [PERSON] ». Від шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] . Згідно з рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11.02.2021, ухваленим у справі №758/10165/20, шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, яким є квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 84,6 кв.м., в тому числі жилою площею 52,8 кв.м., та автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] . Вказана квартира була придбана на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 06.02.2001 між [PERSON] (яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] ) та [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , з другої сторони, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. та зареєстрований в реєстрі за №442. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване за [PERSON] , про що свідчить відповідний реєстраційний напис на правовстановлюючому документі. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданим УДАІ ГУ МВС України в м. Києві, автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , також був зареєстрований за [PERSON] . Із досліджених у судовому засіданні обставин справи судом встановлено, що фактично між сторонами відсутній спір з приводу того, що як вищезазначена квартира, так і автомобіль, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Разом із цим, між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу такого майна. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Конституцією України, а також нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України. Так, за змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя (стаття 57 СК України), та спільна сумісна власність подружжя (стаття 60 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України). Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із положеннями частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17 і підстав відступити від зазначених висновків не встановлено. Відповідний правовий висновок викладено також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) та від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. Крім того, згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, наведеними у п. 23 постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 84,6 кв.м., в тому числі жилою площею 52,8 кв.м., та автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , були придбані [PERSON] та [PERSON] під час їхнього шлюбу і таке майно було зареєстроване за [PERSON] за їхньою спільною згодою. Сторони не оспорюють належності їм вказаного майна на праві спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, судом встановлено, що як вказана вище квартира, так і автомобіль, є спільною сумісною власністю подружжя, у зв`язку з чим наявні підстави для поділу такого майна в порядку поділу майна подружжя, визначеному статтями 69-72 СК України. При вирішенні вимог первісного позову [PERSON] про поділ спірної квартири судом також враховується, що представником відповідача за цим позовом заявлено клопотання про закриття провадження у справі щодо цієї частини позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Обґрунтовуючи таке клопотання, представник вказує на відсутність предмета спору з огляду на те, що сторонами визнається та обставина, що спірна квартира була придбана під час перебування сторін у шлюбі та є спільним сумісним майном подружжя. Сторони мають рівні права та обов`язки з приводу такої квартири, а права позивача [PERSON] , в тому числі й право користування квартирою, з боку відповідача [PERSON] не обмежуються та не порушуються. Вирішуючи обґрунтованість таких доводів представника та встановлюючи наявність підстав для задоволення поданого клопотання, суд керується наступним. Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. За загальним правилом, визначеним у статях 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Як встановлено судом, [PERSON] , обґрунтовуючи пред`явлений позов, посилається на те, що після розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON] питання щодо розподілу набутої сторонами квартири за адресою [ADDRESS] між ними добровільно не вирішено, тому вона просить визнати за нею та за відповідачем право власності на 1/2 частину спірної квартири в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Відповідач [PERSON] , не заперечуючи обставин, наведених в обґрунтування такого позову, просить закрити провадження у справі, вказуючи на відсутність спору між сторонами. Отже, зі змісту правовідносин, які склалися між сторонами, вбачається, що між колишнім подружжям фактично існує спір щодо порядку поділу спірної квартири, яка є їх спільною сумісною власністю, оскільки визначити самостійно способи та порядок поділу такого майна сторони не можуть. Із урахуванням наведеного, суд доходить висновку про наявність підстав для вирішення такого спору в судовому порядку на підставі статей 69-72 СК України, а тому клопотання представника відповідача-позивача [PERSON] - адвоката Новікової О.В. про закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України задоволенню не підлягає. При цьому судом також приймається до уваги позиція Великої Палати Верховного Суду, наведена у пункті 24 постанови від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, у якій Велика Палата Верховного Суду зауважила, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). Таким чином, виходячи із зазначених обставин справи та принципу рівності часток подружжя у спільному майні, суд дійшов висновку, що оскільки квартира за адресою [ADDRESS] , загальною площею 84,6 кв.м., в тому числі жилою площею 52,8 кв.м., є спільною сумісною власністю сторін, то наявні підстави для її поділу між ними в порядку поділу майна подружжя, шляхом визнання за кожною із сторін права власності на 1/2 її частину. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] , суд зазначає наступне. Метою звернення [PERSON] із зустрічним позовом є поділ автомобіля Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , тобто неподільної речі. Оскільки річ є неподільною, позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на це майно. Матеріалами справи підтверджується, що спірний автомобіль зареєстрований за [PERSON] , однак, як з`ясовано судом, станом на дату розгляду справи автомобіль продовжує перебувати у фактичному володінні та користуванні [PERSON] , яка знаходиться за межами території України. Обґрунтовуючи свої вимоги за зустрічним позовом, [PERSON] вказує на те, що з вересня 2020 року спірний автомобіль та оригінали документів на нього перебувають у фактичному користуванні та розпорядженні [PERSON] . При цьому остання уникає спілкування з позивачем, в тому числі й з приводу спільного майна, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості провести незалежну оцінку для визначення вартості транспортного засобу та при зверненні до суду із зустрічним позовом визначив приблизну вартість спірного автомобіля в розмірі 5500 доларів США, виходячи з інформації, що міститься на сайтах з продажу автомобілів в мережі Інтернет. Позивач [PERSON] не претендує на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку у праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Він навпаки дав згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за його частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача [PERSON] . Таким чином, вимоги за зустрічним позовом [PERSON] розглядаються судом як вимоги про поділ неподільної речі, якою є спірний автомобіль, шляхом виділення такої неподільної речі у власність відповідача [PERSON] та стягнення з неї компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Оцінюючи доводи сторін у цій частині, суд враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 30.03.2016 у справі № 6-2811цс15 та КЦС ВС від 16.06.2021 у справі № 559/609/15 висновку про те, що суд має визначити ідеальні частки співвласників у неподільній речі без її реального поділу та залишити відповідне майно у спільній частковій власності у разі, коли відповідач попередньо не вніс на депозитний рахунок суду кошти за частку позивача у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, а останню не можна поділити в натурі відповідно до часток. Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від сформульованого, зокрема, у постановах ВСУ від 13.01.2016 у справі № 6-2925цс15 та КЦС ВС від 29.08.2019 у справі № 371/1369/15-ц висновку, що для вирішення питання про застосування ч. 2 ст. 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Як роз`яснено у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь однієї зі сторін, суд враховує, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості спірного автомобіля, сплаченої за його придбання. На підтвердження вартості автомобіля станом на дату подання зустрічного позову [PERSON] надав до суду роздруківки оголошень з інтернет сайтів щодо продажу автомобілів, відповідно до яких ринкова ціна аналогічних автомобілів становила 5500 доларів США. [PERSON] оспорює запропоновану [PERSON] суму грошової компенсації у розмірі 2 750 доларів США, що становить половину від вказаної вище вартості автомобіля. Разом із цим, жодних доказів на обґрунтування такої своєї позиції [PERSON] до суду не надала. Не надано нею і доказів того, що грошова компенсація у визначеному [PERSON] розмірі обрахована неправильно або є вочевидь необґрунтованою. Крім того, суд враховує, що жодних клопотань з метою визначення дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи судом, у тому числі щодо призначення відповідної експертизи, жодна зі сторін не заявляла. Окремо суд звертає увагу на те, що в ході розгляду справи, 02.02.2023 представником [PERSON] - адвокатом Нетребенком О.С. подавалася заява про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої позивач [PERSON] також просила суд в порядку поділу майна подружжя стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію 1/2 частини ринкової вартості спірного автомобіля в сумі 2 750 доларів США. Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. З огляду на наведене, суд вважає, що оскільки вимоги [PERSON] про стягнення на його користь з [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі 2750 доларів США не спростовані відповідачем [PERSON] , будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження іншого розміру грошової компенсації останньою суду не надано, то позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими. Отже, ураховуючи те, що об`єктом поділу за зустрічним позовом є неподільна річ, а саме автомобіль Renault Scenic, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER] , суд доходить висновку про наявність підстав для визнання в порядку поділу майна подружжя права власності на спірний автомобіль за відповідачем [PERSON] та стягнення з останньої на користь позивача [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаного автомобіля в розмірі 2750 доларів США. При цьому суд зауважує, що із урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, наведених у постанові від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, унаслідок виділення спірного автомобіля у власність відповідача [PERSON] та стягнення з неї відповідної грошової компенсації на користь [PERSON] право спільної сумісної власності на такий автомобіль припиняється. У даному випадку окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту і така вимога судом не вирішувалась. Підсумовуючи все вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення у повному обсязі як вимог первісного позову, так і вимог за зустрічним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved