Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

18 серпня 2023 року до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. В обгрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він народився [INFO] , перебував на обліку в управлінні-службі у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, як дитина, що позбавлена батьківського піклування. З 31 березня 2003 року його зареєстровано у квартирі [ADDRESS] ) та внесено запис щодо заборони на виписку дитини з метою збереження за нею житлової площі у вказаній квартирі, яка належить їй на праві користування до досягнення нею повноліття. Рішенням виконкому Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 червня 2013 року № 187 його було влаштовано до дитячого будинку прийомного типу на базі прийомної сім`ї. Під час його перебування у дитячому будинку прийомного типу, а саме 23 жовтня 2015 року за підробленими документами було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] ) від 05 лютого 2001 року було відчужено [PERSON] квартиру [ADDRESS] ). В подальшому [PERSON] також було відчужено зазначену квартиру за договором купівлі-продажу [PERSON] . Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року, яке залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 року позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради та в інтересах дитини, позбавленої батьківського піклування - [PERSON] та позов Шевченківської районної у м. Дніпрі ради в особі органу опіки та піклування в інтересах дитини, позбавленої батьківського піклування - [PERSON] , задоволено частково; визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ), що укладений 23 жовтня 2015 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2226, бланк серії НАС №413468 - недійсним; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] ); скасовано запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] за № 12086943 від 17 листопада 2015 року на квартиру [ADDRESS] ), що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року, що укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 3162, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 757380912101; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Позивач посилається на те, що під час перебування квартири [ADDRESS] ) у чужому незаконному володінні за даною адресою було зареєстровано [PERSON] , [INFO] , та малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно акту про не проживання, затвердженого головою ОСББ «Козака Мамая» від 28 грудня 2022 року, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , без поважної причини разом з дітьми не проживають понад 8 місяців, та за зазначеною адресою відсутні будь-які особисті речі цих осіб. Будь-яких заяв до ЖЕК про те, що відповідачі будуть відсутніми за місцем реєстрації та про збереження за ними права на користування за цією адресою, не надходило. Крім того відсутні будь-які підстави, передбачені ст. 71 ЖК, відповідно до яких за тимчасово відсутнім понад шість місяців наймачем або членами його сім`ї може зберігатися право на житло. Відповідач з дітьми не проживають (не перебувають) у вищезазначеній квартирі вже більше 1 року та жодного разу в квартирі не з`являлися, вони були зареєстровані в спірну квартиру незаконно на підставі підроблених документів, які в судовому порядку були визнані недійсними, та квартира була повернута у власність Територіальної громади і зараз закріплена за ним, отже, після виписки з квартири вищезазначених осіб він зможе реалізувати своє право на приватизацію вищезазначеної квартири. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.08.2023 року для розгляду даної справи визначена суддя Кудрявцева Т.О. Ухвалою суду від 24.08.2023 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Адміністрацію Шевченківського району Дніпровської міської ради, призначено проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 24.08.2023 року за клопотанням позивача витребувано з відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради відомості про всіх осіб, які були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , із зазначенням дати їх реєстрації місця проживання та зняття з реєстрації місця проживання та відомості про осіб, які на даний час зареєстровані за вищевказаною адресою. Ухвалою суду від 07.12.2023 року закрито підготовче провадження у справі та справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, діюча в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки суду не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Представник третьої особи в судовому засіданні вважала, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши представника позивача, представника третьої особи, дослідивши докази у справі, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Статтею 71 ЖК України передбачені загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами та зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 73 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Невід`ємною умовою становлення правової держави є дотримання прав і свобод громадянина, особливо тих, що гарантовані Конституцією. В умовах сьогодення у суспільстві все більш зміцнюється та виходить на перший план розуміння права на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Так, права людини, що невідривно пов`язані з житловими, встановлені та захищаються низкою нормативних актів, що діють в Україні. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші незаборонені законом угоди. Відповідно до статей 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Як встановлено в судовому засіданні, Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.05.2013 року [PERSON] була позбавлена батьківських прав відносно сина [PERSON] и [PERSON] а, [INFO] зв`язку з зазначеним [PERSON] , [INFO] , перебував на обліку в управлінні-службі у справах дітей Шевченківської районної у м. Дніпрі ради, як дитина, що позбавлена батьківського піклування. З 31 березня 2003 року [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] ) та відносно нього внесено запис щодо заборони на виписку дитини з метою збереження за нею житлової площі у вказаній квартирі, яка належить їй на праві користування до досягнення нею повноліття. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 23 травня 2013 року № 152 надано [PERSON] у, [INFO] , статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 червня 2013 року № 187 дитину - Музику [PERSON] , [INFO] , було влаштовано до дитячого будинку прийомного типу на базі прийомної сім`ї; збережено за дитиною [PERSON] , [INFO] , житлову площу за адресою [ADDRESS] , право користування якою належить дитині до повноліття. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року, ухваленим у справі № 200/24480/15-ц, яке залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 03 березня 2020 року, позов керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області в інтересах Держави в особі Дніпровської міської ради та в інтересах дитини, позбавленої батьківського піклування - [PERSON] , та позов Шевченківської районної у м. Дніпрі ради в особі органу опіки та піклування в інтересах дитини, позбавленої батьківського піклування - [PERSON] , задоволено частково; визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ), що укладений 23 жовтня 2015 року між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2226, бланк серії НАС №413468 - недійсним; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] ); скасовано запис про державну реєстрацію права власності [PERSON] за № 12086943 від 17 листопада 2015 року на квартиру [ADDRESS] ), що внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2015 року, що укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 3162, реєстраційний номер об`єкту нерухомості 757380912101; у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вбачається, що вищевказаним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Ричкою Ю.О., [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] . Правовстановлюючим документом для здійснення даного правочину слугувало свідоцтво про право власності [PERSON] на цю квартиру від 05 лютого 2001 року. Згідно з інформацією, яка міститься у Формі А, яку видано Бабушкінським районним відділом Державної міграційної служби, мати дитини [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 04 березня 1992 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 листопада 2015 року, що посвідчений приватним нотаріусом Сусловим М.Є., [PERSON] продав вказану квартиру [PERSON] . Згідно з відповіддю в.о. начальника управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 04 лютого 2016 року № 3/14-257, за даними електронної бази управління інформація щодо передачі у власність громадян квартири [ADDRESS] ) відсутня; з 20 травня 2004 року зазначений будинок знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра та прийнятий на баланс Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради. 05 травня 2016 року КП «ДМБТІ» повідомило суд про відсутність у інвентарній справі відомостей щодо реєстрації права власності на вказану квартиру. Згідно з довідкою, що видана Жовтневим РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, 13 жовтня 2015 року невідома особа заволоділа паспортом на ім`я [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] 06 червня 2015 року зареєструвала шлюб із [PERSON] , після одруження [PERSON] взяла прізвище чоловіка - [PERSON] . 11 грудня 2015 року [PERSON] звернулася до ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про вчинення злочину, в якій вказала, що жодного договору купівлі-продажу вона не підписувала, а квартира [ADDRESS] ) їй не належить та ніколи не належала. Згідно з висновком експерта від 29 вересня 2017 року № 29/1.1/575, підписи від імені [PERSON] та рукописні записи « [PERSON] », зокрема, в договорі купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року, що укладено між [PERSON] та [PERSON] , виконано не [PERSON] . Отже, даним рішенням суду встановлено, що свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ) є підробленим невідомими особами з метою продажу цієї квартири [PERSON] ; внаслідок того, що договір купівлі-продажу вказаної квартири оформлено на підставі підробленого документу, а отже, без додержання вимог цивільного законодавства, що встановлено до правочинів, він підлягає визнанню недійсним; як наслідок, встановлено, що вказана квартира вибуло із володіння територіальної громади м.Дніпро поза її волею. Таким чином, відповідно до положень ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені вищевказаним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2019 року, яке вступило в законну силу, не підлягають доказуванню при розгляді даної справи. Встановлено, що під час перебування квартири [ADDRESS] ) у чужому незаконному володінні за даною адресою було зареєстровано: [PERSON] , [INFO] та її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Вказане підтверджується наданим на ухвалу суду листом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур від 09.11.2023 року № 6/5-4971, в якому зазначено, що відповідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , з 21.11.2016 року; [PERSON] , [INFO] , з 21.11.2016 року; [PERSON] , [INFO] , з 21.11.2016 року; [PERSON] , [INFO] , з 19.05.1992 року; [PERSON] , [INFO] , з 04.03.2003 року. Згідно акту про не проживання, затвердженого головою ОСББ «Козака Мамая» від 28 грудня 2022 року, встановлено, що за адресою: [ADDRESS] відповідачка [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] , без поважної причини не проживає понад 8 місяців, та за зазначеною адресою відсутні будь-які особисті речі цих осіб. Відповідач з дітьми не проживають (не перебувають) у вищезазначеній квартирі вже більше 1 року та жодного разу в квартирі не з`являлися. Зазначена обставина підтверджується Актом про не проживання від 28.12.2022 року, складеним сусідами позивача, з якого вбачається, що [PERSON] з дітьми [PERSON] та [PERSON] понад 8 місяців не проживають без поважних причин в квартирі за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] , їх особистих речей в квартирі не виявлено. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 26.12.2023 року, складеного спеціалістом управління-служби у справах дітей та начальником відділу захисту прав дітей Адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, з метою встановлення факту проживання [PERSON] та її дітей [PERSON] , [PERSON] за адресою [ADDRESS] , здійснено вихід; потрапити до вищевказаної квартири не виявилось можливим у зв`язку із тим, що двері ніхто не відкрив, за інформацією сусідів у вказаній квартирі [PERSON] з дітьми не проживає більше року. Таким чином, вбачається, що відповідач з дітьми були зареєстровані за адресою: [ADDRESS] на підставі підроблених документів, що встановлено судовим рішенням, яке вступило в законну силу, та які в судовому порядку були визнані недійсними, та квартира була повернута у власність Територіальної громади, позивач є зареєстрованим в квартирі, яка за ним закріплена. Відповідач з дітьми не проживає за вказаною адресою понад один рік, квартирою не користується, її та дітей речі в квартирі відсутні. Будь-яких заяв до ЖЕК про те, що відповідачі будуть відсутніми за місцем реєстрації та про збереження за ними права на користування за цією адресою, не надходило. Крім того відсутні будь-які підстави, передбачені ст. 71 ЖК, відповідно до яких за тимчасово відсутнім понад шість місяців наймачем або членами його сім`ї може зберігатися право на житло, що не спростовано. Згідно з висновками про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до неї, що викладено у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. (п. 27 рішення ЄСПЛ від 17.05.2018 р. у справі «Садов`як проти України»). Крім того, як зазначено вище, в силу положень ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Верховний Суд в постанові від 04.10.2023 року по справі № 520/7767/19 виклав правову позицію, що вирішення позовних вимог про втрату права користування житловим приміщенням дитиною відповідача залежить від з`ясування обставин втрати/збереження права користування житловим приміщенням відповідачем, батьком дитини. Право користування квартирою неповнолітньою дитиною є похідними від права на це житло батька. Верховний Суд, аналізуючи норми права щодо співвідношення права володіння та права користування житлом визначив, що правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц. Верховний Суд в постанові від 29.01.2018 року по справі № 766/1955/16-ц виклав правову позицію, відповідно до якої із припиненням права власності втрачається й право користування жилим приміщенням, як у колишнього власника так і у членів його сім`ї. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Тому, з врахуванням тієї обставини, що реєстрація відповідача з дітьми у квартирі [ADDRESS] була здійснена на підставі підроблених документів, що встановлено судовим рішенням, та квартира була витребувана на користь законного власника, тому підстави для користування вищезазначеною квартирою та для їх реєстрації в даній квартирі є втраченими, а позивач, який має право користування цієї квартирою та є зареєстрованим за вказаною адресою, на законних підставах правомірно звернувся до суду із цим позовом за захистом своїх прав, оскільки має наміри реалізувати своє право на приватизацію вказаної квартири. Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з визнанням [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, задовольняючи позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] понесені судові витрати у сумі 1073 гривень 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved