Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

16 лютого 2022 року представник позивача звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 06 жовтня 2022 року, просила стягнути з відповідача відсотки в розмірі 10180,85 дол. США за період з 11 квітня 2020 року по 11 лютого 2022 року. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, за умовами якого відповідач отримав у борг 11000,00 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 01 жовтня 2017 року, а у випадку прострочення - додатково сплачувати відсотки у розмірі 5% від суми щомісяця починаючи з 01 листопада 2017 року. 02 квітня 2020 року [PERSON] за Договором про відступлення права вимоги відступив на користь позивачки право вимоги до відповідача за договором позики від 19 липня 2017 року, в тому числі суму позики, нараховані відсотки, штрафні санкції, пені, збитки від інфляції тощо. У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості. Оскільки, в межах судової справи №760/9289/20 розглядалися вимоги про стягнення відсотків за протиправне щомісячне користування позикою за період з 01 жовтня 2017 року по 10 квітня 2020 року, позивач на підставі ст. 625 ЦК України просить стягнути з відповідача відсотки в розмірі 10180,85 дол. США за період з 11 квітня 2020 року по 11 лютого 2022 року. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 16.02.2022 року зазначену цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 23 червня 2022 року відкрито позовне провадження в цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 06.05.2023 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначив, що розписка не містить підпису відповідача. Крім того в розписці відсутні посилання на ст.625 ЦК України, зазначено, що відповідач буде сплачувати заборгованість поступово в розмірі 5% від суми заборгованості щомісяця. Позивач в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Представник позивачки до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, будь-яких клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, суд вважає за можливе ухвалити рішення у справі на підставі наявних доказів. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, врахувавши подані докази, дійшов наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 19 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у вигляді розписки, за умовами якого відповідач отримав у борг 11000,00 дол. США, які зобов`язався повернути у строк до 01 жовтня 2017 року, а у випадку прострочення - додатково сплачувати відсотки у розмірі 5% від суми щомісяця починаючи з 01 листопада 2017 року. 02 квітня 2020 року [PERSON] за Договором про відступлення права вимоги відступив на користь позивачки право вимоги до відповідача за договором позики від 19 липня 2017 року, в тому числі основну суму позики, відсотки, а також право можливого стягнення штрафів, пені, збитків від інфляції та будь-яких інших кредиторських прав, які кредитор має на дату укладання даного договору. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. У зв`язку з невиконанням боргових зобов`язань, позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості. Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року у справі №760/9289/20 скасовано рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики 9255,32 дол. США та 11646,37 дол. США відсотків, а всього 20901,69 дол. США. Колегія суддів встановила, що згідно остаточного розрахунку позовних вимог станом на 10 квітня 2020 року (дату подачі позову), заборгованість відповідача становить 9255,32 дол. США - сума позики (позику частково погашено в розмірі 1744,68 дол. США), 11646,37 дол. США - відсотки з 07 березня 2018 по 10 квітня 2020 (відсотки з 01 листопада 2017 по 06 березня 2018 погашено). Як зазначив КЦС у складі ВС у постанові від 13.05.2019 року у справ № 572/1507/16-ц обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Тобто, обставини встановлені Київським апеляційним судом у постанові від 04 грудня 2023 року у справі №760/9289/20 відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Так, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2024 року у справі №760/9289/20 відмовлено у задоволенні клопотання касатора про зупинення дії постанови Київського апеляційного суду від 04 грудня 2023 року. Таким чином, з ухваленням судового рішення у справі №760/9289/20, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики від 19 липня 2017 року не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного фактичного виконання зобов`язання боржником. Виходячи із свободи визначення умов договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України, сторони мають право викласти умови договору, зокрема і щодо способу обчислення процентів за користування грошовими коштами (за один день чи за календарний рік), на власний розсуд у спосіб, який є найбільш зрозумілим та прийнятним саме для них. Положення, закріплені у статті 536, частині третій статті 693 ЦК України, є диспозитивними, а тому не можуть обмежувати сторін у визначенні способу проведення розрахунку процентів залежно від їх волевиявлення (за один день чи за календарний рік), оскільки будь-який з таких способів розрахунку, враховуючи сталу та загальновідому кількість днів у календарному році, дозволяє визначити шляхом простої арифметичної дії розмір процентів за один рік (чи навпаки за один день), за наявності такої потреби при тлумаченні змісту правочину. Подібні висновки викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі №910/14180/18. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, встановивши що позивач як кредитор за договором позики від 19 липня 2017 року має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 2837,97 грн. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору відповідно до Закону.

Outcome: approved