Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна, та з урахування уточнення та збільшення позовних вимог просить визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] : житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку розміром 0,144 га кадастровий номер: 3223188000:01:011:0020 що знаходяться по [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,25 га,кадастровий номер: 3223188401:01:048:0005 що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку загальною площею 0,1112 га,кадастровий номер 3223188401:01:048:0004 що розташована за адресою: [ADDRESS] . Поділити спільне сумісне майно, виділивши йому [PERSON] : 1\\3 частину житлового будинку [ADDRESS] , та 1\\3 частину земельної ділянки розміром 0,144 га кадастровий номер: 3223188000:01:011:0020, що знаходяться по [ADDRESS] , земельну ділянку; 1/2 частину земельну ділянку загальною площею 0,25 га,кадастровий номер : 3223188401:01:048:0005 що розташована за адресою: [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,1112 га,кадастровий номер 3223188401:01:048:0004 що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідачці [PERSON] , залишити в володінні 2\\3 частини житлового будинку [ADDRESS] , та 2\\3 частини земельної ділянки розміром 0,144 га кадастровий номер: 3223188000:01:011:0020, що знаходяться по [ADDRESS] та 1/2 частину земельних ділянок площею 0,25 га,кадастровий номер: 3223188401:01:048:0005 та площею 0,1112 га, кадастровий номер 3223188401:01:048:0004, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати в відповідно підтвердженому загальному розмірі, а саме 8 535,34 грн. та 12 000 витрат на правничу допомогу. Витребувати у відповідача документи на спірне майно , а саме копію договору купівлі продажу земельних ділянок , кадастрові номери: 3223188401:01:048:0005 та 3223188401:01:048:0004 № 5564 від 22 грудня 2005 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що зазначене майном було набуто ним та відповідачкою під час шлюбу, та оскільки відповідачка не бажає врегулювати спір в позасудовому порядку, він вимушений звернутися до суду з даним позовом. Відповідачка звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про встановлення порядку спільного користування житловим будинком, в якому просить суд встановити порядок користування житловим будинком [ADDRESS] , а саме: 1) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 8,7 кв.м., житлову кімнату № 9 площею 11,3 кв.м.; підсобні приміщення: прихожу площею 9,6 кв.м. (приміщення № 8) та гостинну площею 20,9 кв.м. (приміщення № 10); 2) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 6 площею 10,0 кв.м.; 3) залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] наступні підсобні приміщення: веранда площею 3,6 кв.м., (приміщення № 1), коридор площею 9,3 кв.м. (приміщення № 2), кухня площею 17,1 кв.м. (приміщення № 3), коридор площею 9,6 кв.м. (приміщення № 4), санвузол площею 4,2 кв.м. (приміщення № 5). Судові витрати просила розподілити між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що тривалий час, а саме з 2017 року, між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо спільного користування житловим будинком. З 2018 року [PERSON] одноособово користується усім житловим будинком та чинить [PERSON] перепони як у користуванні так і у проживанні у цьому житловому будинку. Добровільно встановити порядок користування спільним майном співвласникам не вдається, а тому вона вимішена звернутися до суду з даним позовом. 27.07.2024 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення підготовчого судового засідання. 04.09.2024 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні заяви [PERSON] про вжиття заходів забезпечення. 18.09.2024 року винесено ухвалу про прийняття уточненої позовної заяви, прийняття відзиву на позов, прийняття зустрічної позовної заяви, об`єднання вимог зустрічного позову з первісним позовом. 26.01.2024 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням уточнених та збільшених позовних вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладенні в позові. Пояснив, що ордер на вказаний будинок з 1979 року, в березня 1982 року вони за спільні кошти з відповідачем купили 2/3 частини спірного будинку, право власності на інші частину житлового будинку відповідачем отримувалось на підставі договорів дарування. На даний час відповідачка є власником всього будинку. В 2019 році рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано. позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки відповідачка обмежує його права на спільну власність та просить поділити житловий будинок та земельні ділянки. Земельна ділянка, яка розташована в с. Халеп`я Обухівського району Київської області купувалася під час перебування позивача та відповідачки в шлюбі. Земельна ділянка на якій розташований спірний будинок теж підлягає поділ. Проти вимог зустрічного позову позивач заперечую в повному обсязі та просить відмовити в його задоволенні, оскільки спору щодо користування спірним майном між сторонами не має. Представниця відповідачки [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідачка позовні вимоги визнає частково, оскільки вона не заперечую проти того, що 2/3 частина житлового будинку придбані за відплатним договором в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя та не заперечувала у здійсненні спільного сумісного майна у позасудовому порядку. На даний час шлюбу між сторонами розірвано. після розірвання шлюбу сторони спільно не проживали, фактично сторони не були однією сім`єю з 2018 року. Об`єктами поділ спільного майна є житловий будинок та земельні ділянки. Житловий будинок придбавався частково, а саме 1/6 була отримана на підставі свідоцтва про спадщину, 1/6 частина була отримано на підставі договору дарування в період перебування сторін у шлюбі, 2/3 частини будинку придбано на підставі договору купівлі-продажу в період перебування сторін у шлюбу, а тому 2/3 частини є спільним майном подружжя. Земельна ділянка в с. Трипілля Обухівського району Київської області є прилеглою до житлового будинку та приватизованою, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Земельна ділянка в с. Халеп`я Обухівського району Київської області 0,25 га, 0,112 га придбана на підставі договору купівлі-продажу, та є спільною сумісною власністю. Відповідачка не заперечує проти поділу земельної ділянки, яка знаходиться в с. Халеп`я Обухівського району Київської області. Позовні вимоги зустрічного позову підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, оскільки між сторонами наявний спір з приводу користування спірним майном. На даний час житловим будинком повністю користується позивач. Повноваження експерта який проводив експертне дослідження є продовженими, оскільки у зв`язку з дією в Україні воєнного стану йог повноваження є продовженими. Висновком експерта запропоновано 3 варіанта порядку користування майном, відповідач просить встановити 2-й варіант. Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що після розірвання шлюбу вона не проживала в спірному будинку. Коли в Україні почалась війна, вона виїхала до Іспанії і рік проживала там, як біженка. Вони інколи приїздить до спірного будинку, але там не проживає, оскільки позивач виганяє. Оскільки вона не можуть разом користуватись житловим будинком вона звернулась до суду з позовом про встановлення порядку користування майном. З цього приводу вона викликала поліції і депутата. Вислухавши представника позивача, відповідачку та представницю відповідачки, перевіривши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні обставини. 24 листопада 1979 року Української селищною радою Обухівського району Київської області між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб (запис № 127), який було розірвано рішенням Обухівського районного суду Київської області від 15 січня 2019 року (справа № 372/2366/19, провадження № 2-220/19), що набрало законної сила 16 лютого 2019 року. Житловий будинок [ADDRESS] (у подальшому - житловий будинок) належав на праві власності бабці [PERSON] - [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті [PERSON] та її брат [PERSON] успадкували за законом в порядку представлення за своїм батьком [PERSON] , що помер [INFO] , у рівних частках 1/3 частину житлового будинку (тобто кожний по 1/6 частки), Інші 2/3 частини житлового будинку успадкувала донька померлої - [PERSON] . Факти щодо спадкування підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане 14.04.1979 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори (спадкова справа 135/1978, реєстрація в реєстрі № 1034). 23 лютого 1982 року [PERSON] подарував [PERSON] половину від 1/3 частини спірного будинку, тобто свою успадковану 1/6 частину спірного будинку, що підтверджується договором купівлі-продажу, який посвідчений Трипільською сільською радою. У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, якій 27 березня 1982 року посвідчений Трипільською сільською радою за реєстровим номером 1444, на ім`я [PERSON] було придбано 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] (далі - житловий будинок або спірний житловий будинок). Отже, інша 1/3 частина житлового будинку належить [PERSON] на праві особистої власності, оскільки на 1/6 частину житлового будинку право власності придбано в порядку спадкування, а на іншу 1/6 частину за договором дарування. Наведені факти підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане 14 квітня 1979 року державним нотаріусом Обухівської державної нотаріальної контори (спадкова справа № 135/1978, реєстрація у реєстрі за №1034), та договором дарування, який 23 лютого 1982 року посвідчений Трипільською сільською радою за реєстровим номером 8. На підставі договору купівлі-продажу № 5564 від 22.12.2005, за відплатним договором у період знаходження у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано земельні ділянки що розташовані за адресою: [ADDRESS] площею 0,2500 га, кадастровий номер 3223188401:01:048:0005 та площею 0,1112 га, кадастровий номер 3223188401:01:048:0004. Земельна ділянка площею 0,144 га кадастровий номер 3223188000:01:011:0020 за адресою [ADDRESS] , яка має цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, то право власності у [PERSON] виникло в результаті реалізації права на приватизацію землі, що було оформлено рішенням Трипільської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 28.10.2003 № 5. Згідно ст.\~3\~СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1, 2 ст.\~21\~СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст.\~36\~цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Згідно статті 68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст.\~71\~Сімейного кодексу\~України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. З обставин справи вбачається, що це частина спірного майна, придбана під час перебування в зареєстрованому шлюбі, тобто набуте ними за спільні кошти, тому це майно є їх спільною сумісною власністю і підлягає розподілу, оскільки кожна із сторін відповідно до ст.ст. 368, 372 ЦК України має право на частину від спільного майна, а державна реєстрація права власності за одним із подружжя порушує законні права та інтереси іншого, як співвласника такого майна. Частиною 1 ст.\~61\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70\~Сімейного кодексу\~України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. За таких обставин, суд виходить з того, що частина спірного майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,25 га,кадастровий номер: 3223188401:01:048:0005 що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,1112 га,кадастровий номер 3223188401:01:048:0004 що розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною власністю сторін. Оскільки вказане вище майно набуто сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Поряд із тим, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Земельна ділянка площею 0,144 га кадастровий номер 3223188000:01:011:0020 за адресою [ADDRESS] , яка має цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, то право власності у [PERSON] виникло в результаті реалізації права на приватизацію землі, що було оформлено рішенням Трипільської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 28.10.2003 № 5. За змістом статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте до шлюбу майно; набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Верховний Суд у Постанові по справі № 626/4/17 від 12.08.2020 виклав наступний висновок щодо правового режиму приватизованих земельних ділянок: «з урахуванням змін до Сімейного кодексу України тільки в період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду». Аналогічний висновок зроблений в постановах Верховного Суду від 20.06.2018 в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12.11.2018 в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12.06.2019 в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18). Отже, оскільки земельна ділянка набута у 2003 році, то вона є особистою власністю [PERSON] , яка її приватизувала (незалежно від перебування у шлюбі). Також слід звернути увагу на те, що право на безоплатне отримання земельної ділянки державної власності одного виду громадянин може використати один раз (ст.ст. 116, 118. 121. 123. 134 Земельного кодексу України). [PERSON] своє право використала у 2003 році, а тому за будь-яких обставин це право не може бути обмежено та його не можна позбавити повністю або частково. Згідно відомостей, які надані Головним управлінням Держгеокадастру у місті Києві та Київській області, [PERSON] , реалізував своє право на приватизацію землі, отримавши право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3223188000:01:0340015, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області, на підставі рішення Трипільської сільської ради 2 сесії 24 скликання від 21.06.2002 № 13. За таких обставин задоволення вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на частку у земельній ділянці, яка у 2003 році була отримана [PERSON] в результаті приватизації, має вигляд повторного отримання [PERSON] безоплатного набуття права власності на земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яке він вже реалізував у 2002 році, а тому позовна вимога в частині визнання спільною сумісною власністю земельної ділянки площею 0,144 га кадастровий номер: 3223188000:01:011:0020 за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю та її поділу не підлягає задоволенню. Поряд з тим, слід також прийняти до уваги наступне: Задовольняючи позовні вимоги суд визнав право спільної сумісної власності на житловий будинок [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці площею 0,144 га кадастровий номер 3223188000:01:011:0020 за адресою [ADDRESS] , яка має цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Інститут права власності в Україні регулюється приписами статті 41 Конституції України. Відповідно до частини першої даної статті, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною четвертою статті 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. Згідно статті 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом статей 317,319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Згідно до пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Згідно положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.ст.358,364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Згідно п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Відповідно до п.7 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст.119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради. Так, відповідачка є власником земельної ділянки площею 0,144 га кадастровий номер 3223188000:01:011:0020 за адресою [ADDRESS] . Вирішуючи вимоги первісного позову за позивачем за первісним позовом визнано право власності на 1/2 частини житлового будинку будинок [ADDRESS] . Відповідно до вимог ст.ст. 317,319 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.ст. 358, 364 ЦК України кожен із співвласників має право надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, та має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності, а згідно вимог ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками. Згідно ст.120 ЗК передбачено, що з 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст. 377 ЦК України і ст.120 ЗК в редакції закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» від 05 листопада 2009 року № 1702-VІ). Відповідно до ч.1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1,4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Аналогічна правова позиція закріплена у Постанові Верховного Суду України від 11.02.2015 № 6-2цс15, яка є обов`язкова для судів при розгляді даної категорії справ. Згідно статті 15 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства", а статтею 16 ЦК України встановлено, що "кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу". Статтею 16 ЦК України встановлено, що способами захисту прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом", а тому суд захищаючи порушені права позивача повинен визнати право власності за ним на нерухоме майно. Так, за позивачем за первісним позовом визнано право власності на 1/3 житлового будинку [ADDRESS] , а тому з врахуванням вищевказаних підстав він має право на 1/3 чистину прилеглої земельної ділянки площею 0,144 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188000:01:011:0020. Вирішуючи вимоги зустрічного позову про встановлення порядку користування майном суд приймає до уваги наступне. Відповідачка за первісним позовом позивачка за зустрічним позовом в своїх позовних вимогах просила суд встановити порядок користування нерухомим майном. Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову зазначила, що оскільки тривалий час, а саме з 2017 року, між [PERSON] та [PERSON] існує спір щодо спільного користування житловим будинком, з 2018 року [PERSON] одноособово користується усім житловим будинком та чинить [PERSON] припони як у користуванні так і у проживанні у цьому житловому будинку, добровільно встановити порядок користування спільним майном співвласникам не вдається, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом відповідно до вимог якого просить суд встановити порядок користування житловим будинком [ADDRESS] , а саме: 1) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 8,7 кв.м., житлову кімнату № 9 площею 11,3 кв.м.; підсобні приміщення: прихожу площею 9,6 кв.м. (приміщення № 8) та гостинну площею 20,9 кв.м. (приміщення № 10); 2) виділити у користування [PERSON] житлову кімнату № 6 площею 10,0 кв.м.; 3) залишити у спільному користуванні [PERSON] та [PERSON] наступні підсобні приміщення: веранда площею 3,6 кв.м., (приміщення № 1), коридор площею 9,3 кв.м. (приміщення № 2), кухня площею 17,1 кв.м. (приміщення № 3), коридор площею 9,6 кв.м. (приміщення № 4), санвузол площею 4,2 кв.м. (приміщення № 5). Судові витрати просила розподілити між сторонами відповідно до ст. 141 ЦПК України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно ч.1 ст.\~316\~Цивільного кодексу\~України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є Цільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. При виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них залежить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном згідно з розмірами належних їм часток. Відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи вищевикладене ,слід зазначити про наступне. Частина спірного майна, а саме житловий будинок [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,25 га,кадастровий номер: 3223188401:01:048:0005, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка загальною площею 0,1112 га,кадастровий номер 3223188401:01:048:0004, що розташована за адресою: [ADDRESS] , є спільною власністю сторін. Оскільки вказане вище майно набуто сторонами під час перебування в зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності сторін, відтак може бути поділено між сторонами в судовому порядку на засадах рівності часток кожного із сторін. Під час вирішення первісного позову, судом вирішувалось питання про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, відповідно до якого вимоги первісного позову задоволено частково, а саме вирішено: Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] : 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188401:01:048:0005; земельну ділянку площею 0,1112 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188401:01:048:0004. В порядку поділу спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] визнати за кожним із них право особистої приватної власності на: 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] , а також 1/3 частину прилеглої земельної ділянки площею 0,144 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188000:01:011:0020, на якій розташований вказаний житловий будинок; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188401:01:048:0005; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,1112 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223188401:01:048:0004. В задоволенні іншої частини позовних вимог первісного позову відмовити. Відповідачка в своєму зустрічному позові зазначає, що між нею та позивачем [PERSON] наявні неприязні відносини, а тому спільне користування майном між сторонами є неможливим, проте будь-яких належних і допустимих доказів під час розгляду справи неможливості користуватися спільним майном суду не подано. При цьому відповідач за зустрічним позовом [PERSON] проти позову заперечив в повному обсязі. Відповідно до ч.1,\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до\~ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Згідно з\~ст. 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.1\~ст.383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до\~ст.356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2\~ст. 358 ЦК України\~співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За правилами ч.3\~ст.358 ЦК України\~кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п.14\~постанови від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності»\~роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з висновком Верховного Суду України у постанові від 3 квітня 2013 р. у справі N 6-12цс13 норма\~ст. 358 ЦК України\~регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються на об`єкт самостійної власності кожного з них. Позовні вимоги зустрічного позову про встановлення порядку користування житловим будинком залишились неконкретизованими, а також недоведеними належними і допустимими доказами. Суд вважає їх такими, що не ґрунтуються на законі. Так, суду не було подано висновку експертизи, технічної документації чи інших доказів, які б підтверджували технічну можливість здійснення окремого користування сторонами зазначеними у зустрічному позову відокремленими частинами спірного житлового приміщення, а запропонований варіант визначення часток потребує перепланування, додаткового проведження будівельних робіт за відсутності відомостей про наявність дозволів на таке перепланування, а також це суперечить волі іншого співвласника житлового будинку, який заперечує проти вимог зустрічного позову. Таким чином, задоволення вимог зустрічного позову буде порушувати право власності відповідача за зустрічним позовом без достатніх правових і фактичних підстав, свідчитиме про непропорційне втручання держави у права власника. У відповідності до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин, судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивачки за зустрічним позовом, які виникли з вини відповідача за зустрічним позовом та які б підлягали судовому захисту. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених предмету спору та підстав для задоволення первісного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за первісним позовом, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, тому суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню частково. Поряд з тим, розглянувши справу в межах визначених позивачкою за зустрічним позовом предмету спору та підстав для задоволення зустрічного позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка за зустрічним позовом, як на підставу для задоволення зустрічного позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідачки пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial