Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Романенко О.Д. звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання права на співавторство, заборону публічного показу твору без згоди співавтора та стягнення компенсації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] позивач та відповідачка створили канал на веб-ресурсі YouTube, який знаходиться в мережі Інтернет за посиланням: https:/www.youtube.com/ . Назва каналу з`явилася шляхом приєднання прізвища співавтора каналу [PERSON] та його професії - лікар. Позивач у 2007 році закінчив державний ВНЗ «Тернопільський державний медичний університет імені І.Я. Горбачевського» та отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Лікувальна справа», та здобув кваліфікацію лікаря. Веб - сторінка каналу « [INFO] » розміщена в мережі Інтернет за посиланням [INFO] . Концепція каналу полягала у створенні експертних відео, в якому позивач, як лікар, виконує роль медичного експерта та відповідає на запитання відповідачки та підписників Каналу, а відповідачка виконує роль ведучої. Кожне відео, це інтерв`ю в якому лікар [PERSON] опираючись на власний досвід розповідає про причини виникнення та лікування різних хвороб, рекомендації по їх лікуванню та профілактики, основані на авторських методиках та розробках. Під кожним відео безліч коментарів подяки від глядачів саме лікарю [PERSON] , за його поради, за те, що допомагає людям. Канал був створений саме під такий формат і саме під позивача, про це говорить назва Каналу та діалоги між лікарем та підписниками у коментарях під відео. Саме експертність позивача, його досвід та авторський підхід зробили відео такими популярними та отримують сотні тисяч підписників та мільйони переглядів. Реєстрація облікового запису Канала була здійснена на електронну адресу відповідачки [INFO] та, відповідно, лише вона має доступ до управління Каналом. Окрім цього, для отримання прибутку від переглядів відео, які розміщені на Каналі, використовувалась банківська карта відповідачки. Саме цей номер картки зазначений під більшістю відео на Каналі для здійснення перерахування коштів на підтримку каналу. За час співпраці між позивачем та відповідачкою з 2018 року у співавторстві було створено 294 відео за участю позивача, з них одне яке має 1,7 млн. переглядів [INFO]). У жовтні 2021 року, позивач та відповідачка припинили співпрацю по створенню експертних відео на Каналі та перестали записувати авторські відео. Натомість, відповідачка продовжила вести Канал та створювали вже відео з іншими експертами, а згодом повністю відійшла від медичної тематики. На прохання позивача врегулювати питання співавторства на відео з Каналу, які були створені за участю позивача, відповідачка відмовилась. На сьогоднішній день, на Каналі й досі розміщені відео в кількості 294 шт., співавтором якого є позивач, більше того, позивачу відомо про те, що відповідачка отримує дохід від власника інтернет-ресурсу YouTube, компанії Google LLC, D/B/A YouTube (901 Cherry Ave.San Bruno, CA 94066, USA) за перегляд відеоматеріалів. Крім того, що найперше відео на каналі і всі наступні 293 відео, це відео виключно за участю позивача та відповідачка, тобто Канал з самого початку створювався як Канал «[INFO]», і вже згодом, коли співпраці припинилась між позивачем та відповідачкою, на каналі почали з`являтися інші експерти, а згодом Канал перетворився на «монологи жінки в розпачі», але під назвою «[INFO]». У жовтні 2021 року відповідачка одноособово подала заявку на реєстрацію торгівельної марки «[INFO]» до ДП «Український інститут інтелектуальної власності» з наміром стати єдиним власником торгівельної марки «[INFO]». Станом на день подання позову, відповідачка здійснює неправомірне використання шляхом публічного показу в мережі інтернет відеоматеріалів за участю позивача без його дозволу, отримує дохід від такого показу, чим порушує авторські немайнові та майнові права позивача. Позивач, з метою досудового врегулювання спору, звернувся через адвоката до відповідачки з листом вих. №23/04-22 від 23.04.2022 року про припинення порушення його авторського права, з пропозицією укласти договір про використання твору та врегулювання спору мирним шляхом. Лист був відправлений з повідомленням про вручення за адресою проживання відповідачки, що підтверджується накладною та описом з відміткою відділення Укрпошти. Згідно трекінгу відстеження відправлень Укрпошта, відповідачка лист не отримала. Крім того, вказану пропозицію позивач направив на електронну адресу відповідачки та через сервіс відправки повідомлень у Viber на її номер телефону, однак дане звернення відповідачка проігнорувала. У травні 2022 року Позивач з метою захисту свого порушеного права, звернувся зі скаргою до Google LLC, D/B/A YouTube про порушення авторського права, оскільки відповідачка використовує відео на Каналі без дозволу співавтора відео і отримує прибуток від переглядів. На скаргу позивача, Google LLC, D/B/A YouTube запропонував відповідачці надати пояснення на скаргу як власника каналу. Пояснення відповідачки щодо порушення авторського права були надіслані позивачу, а скарга, враховуючи пояснення відповідачки, не була задоволена. 26.07.2022 року адвокатом позивача було повторно направлено на електронну адресу відповідачки заяву про припинення порушення авторського права в порядку ст. 52-1 Закону України «Про авторські та суміжні права», але станом на день подання позовної заяви, відповідачка продовжує ігнорувати листи. Таким чином, відповідачка продовжує здійснювати публічний показ відеоматеріалів, створених у форматі інтерв`ю у співавторстві з позивачем, на Каналі в YouTube без дозволу позивача як співавтора. Вищезазначені дії відповідачки порушують немайнові та майнові права співавтора Каналу [PERSON] , оскільки він не надавав дозвіл на публічний показ відеоматеріалів та не отримує пропорційно дохід від публічних показів. У зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду з вказаним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] співавтором аудіовізуальних творів у вигляді 294 (двісті дев`яносто чотири) відеофільмів, які опубліковані на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube ([INFO]) та знаходяться запосиланням згідно з переліком; заборонити [PERSON] розповсюдження, публічний показ аудіовізуальних творів у вигляді відеофільмів створених за участю [PERSON] без його дозволу як співавтора на будь-якому веб-ресурсі в мережі Інтернет, в тому числі на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube, який знаходиться за посиланням в мережі Інтернет: [INFO]; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за використання аудіовізуального твору без дозволу співавтора у розмірі 1 214 400, 00 грн., а також судові витрати. Ухвалою судді від 19.08.2022 було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в підготовчому засіданні. 04.11.2022 відповідача подала відзив на позов, відповідно до якого заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість, оскільки відповідачка не порушувала будь-які авторські права позивача, тому що сама є їх автором і так само має виключне право на використання цих творів, а позивач не має права за законом без достатніх підстав відмовити відповідачці у використанні творів. У жовтня 2021 за ініціативи позивача співпрацю було припинено. У проміжок часу з жовтня 2021 по липень 2022, за який позивач вимагає від відповідачки компенсацію, відповідачка була змушена сама з іншим членами команди продовжувати створювати контент вже з іншими спікерами, щоб хоч якось утримати аудиторію каналу та забезпечити переглядами вже існуючі відео, які ще не було вилучено з доступу. Разом з тим, позивач жодного разу не звертався до відповідачки з претензіями щодо порушення нею його авторських прав. Чіткого порушення авторського права позивача відповідачка не вбачає та готова виплатити відповідну частку винагороди (доходу) позивачу у розмірі, який нею зазначений у позовній заяві, розрахований на основі аналітики YouTube каналу «[INFO]», а саме 925,76 дол. США. А відтак, відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 01.02.2023 стороною позивача подано до суду відповідь на відзив, згідно якої зазначають, що наведених у відзиві на позовну заяву тверджень, позивачка не спростувала відсутність порушень авторських прав позивача та дотримання нею вимог ЗУ «Про авторське право і суміжні права» при використанні відеоматеріалів, які були створені нею та позивачем спільно. Окрім цього, відповідачкою також не спростовано передбачену цивільним законодавством презумпцію завдання шкоди. Натомість, відповідачка у поданому відзиві визнає той факт, що відеоматеріали створені у співавторстві з позивачем, а також надає докази від демонстрації відеозаписів на належному їй каналі «[INFO]». 28.02.2023 до суду відповідачкою подано заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що позивачу відомо про те, що відповідачка співпрацювала з компанією AIR, керувала її департаментом і займалася розвитком найуспішніших YouTube каналів. Позивач, опинившись у скрутному матеріальному становищі, звернувся за матеріальною допомогою до відповідачки та її чоловіка. [PERSON] разом із відповідачкою як досвідчені відеоблогери, запропонували створити YouTube канал для зйомки та публікації відео з позивачем, його монетизації та відповідно покращення матеріального становища позивача та його популяризації як відеоблогера. Позивач одержував винагороду за використання аудіовізуальних творів до жовтня 2021 року, однак за власною ініціативою припинив співпрацю з відповідачкою та її чоловіком. [PERSON] повідомив, що вже давно записує відео самостійно, його відео записується на зовсім іншому, професійному рівні, і що канал відповідачки заважає йому у його роботі. Такі дії позивача, відповідачка вважає як зловживанням своїм правом співавтора, намагається не тільки позбутися конкурента, забороняючи [PERSON] показ відео, але й отримати замість частки винагороди за використання творів компенсацію у пропорційному розмірі в судовому порядку. Також звертає увагу на те, що позивач ніколи не пропонував відповідачці укласти договір на співавторство, не направляв листи з відповідними офертами або проектом договору, натомість сам уникав письмового врегулювання розподілу винагороди за використання відео. Окрім того, співавтором аудіовізуальних творів ще є чоловік відповідачки [PERSON] , який також морально та матеріально постраждав від дій відповідача. Відповідачка добросовісно прибирала з публічного доступу усі відео за участю позивача, поступово, починаючи з жовтня 2021 року, що можна перевірити шляхом огляду каналу «[INFO]» на інтернет ресурсі YouTube. Таким чином, позовні вимоги щодо заборони показу відео, створених за участю позивача, виконано відповідачкою добровільно та у повному обсязі, що унеможливлює порушення прав позивача на відео і підтверджує відсутність жодного умислу якимось чином порушити авторські права позивача. До того ж, достатніх підстав відкликати свій дозвіл на публікацію відеороликів у позивача не було, а тому вважає, що заборона позивача на використання відеороликів є несправедливою та незаконною. Ухвалою суду від 01.05.2023 було витребувано від відповідачки [PERSON] інформацію у вигляді аналітики з кабінету каналу «[INFO]» на інтернет-ресурсі Youtube, який знаходиться за посиланням [INFO] про нарахування розрахункового доходу від демонстрації всіх відео та їх переглядів на каналі за участю [PERSON] за період з 03.08.2022 року до 31.10.2022 року. 06.06.2023 через систему «Електронний суд» від сторони позивача надійшла заява про зміну предмету позову та зменшення розміру позовних вимог, відпеовідно до яких просять суд визнати [PERSON] співавтором аудіовізуальних творів у вигляді 294 (двісті дев`яносто чотири) відеофільмів (згідно переліку), які опубліковані на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube ([INFO]), заборонити [PERSON] розповсюдження та публічний показ аудіовізуальних творів у вигляді відеофільмів створених за участю [PERSON] без його дозволу як співавтора на будь-якому веб-ресурсі в мережі Інтернет, в тому числі на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube, який знаходиться за посиланням в мережі Інтернет: [INFO]., стягути з [PERSON] на користь [PERSON] дохід, отриманий внаслідок порушення нею авторського права у розмірі 134 010,30 грн., а також понесеня судові витрати. 10.05.2023 на виконання ухвали суду відповідачкою надано витребувану інформацію. 19.06.2023 до суду відповідачкою подано заперечення на заяву про зміну предмету спору в яких [PERSON] заперечує проти остаточних позовних вимог [PERSON] та просить суд відмовити в задоволенні позову повністю. Ухвалою судді, постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 13.07.2023 року було закрито підготовчий розгляд справи та призначено справу в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник позивача - адвокат Романенко О.Д. у судовому засіданні остаточні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у заяві про зміну предмету позову та зменшення розміру позовних вимог, наданих суду письмових поясненнях, просили суд про їх задоволення. Відповідачка та її представник - адвокат Григоренко К.І. (у режимі відео конференції) у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, посилаючись на відзив на позовну заяву, заперечення та письмові пояснення по справі, просили суд відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши вступне слово (пояснення) позивача та його представника, відповідачки та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про часткове задоволення вимог позову з огляду на наступне. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із вимогами ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. Судом встановлено, і що не заперечувалось самою відповідачкою, що [INFO] сторони спільною працею створили канал на веб-ресурсі YouTube, який знаходиться в мережі Інтернет за посиланням: https:/www.youtube.com /. Веб - сторінка каналу « [INFO] » розміщена в мережі Інтернет за посиланням [INFO] . Реєстрація облікового запису Каналу було здійснено на електронну адресу відповідачки [INFO] (а.с. 35-36, 39-40 т.1). У жовтні 2021 сторони припинили записувати авторські відео. Відповідачка одноособово зареєструвала торгівельну марку «[INFO]» у ДП «Український інститут інтелектуальної власності». У травні 2022 позивач звернувся зі скаргою до Google LLC, D/B/A YouTube про порушення авторського права, оскільки відповідачка використовує відео на Каналі без дозволу співавтора відео і отримує прибуток від переглядів. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 6 ЗУ «Про авторське право та суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023), об`єктом авторського права є аудіовізуальні твори. Згідно із п.1 ст. 1 ЗУ «Про авторське право та суміжні права» (у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин)аудіовізуальний твір - твір у вигляді послідовності епізодів або кадрів зі звуком або без нього, поєднаних між собою цілісним творчим задумом, доступний для сприйняття за допомогою відповідних технічних засобів на певному виді екрана (кіно-, телеекрана тощо), на якому така послідовність кадрів утворює рухоме зображення. Аудіовізуальний твір - твір, що фіксується на певному матеріальному носії (кіноплівці, магнітній плівці чи магнітному диску, компакт-диску тощо) у вигляді серії послідовних кадрів (зображень) чи аналогових або дискретних сигналів, які відображають (закодовують) рухомі зображення (як із звуковим супроводом, так і без нього), і прийняття якого є можливим виключно за допомогою того чи іншого виду екрана (кіноекрана, ревізійного екрана тощо), на якому рухомі зображення візуально відображаються за допомогою певних технічних засобів. Видами аудіовізуального твору є кінофільми, лефільми, відеофільми, діафільми, слайдофільми тощо, які можуть бути ігровими, анімаційними (мультиплікаційними), неігровими чи іншими. Електронна (цифрова) інформація - аудіовізуальні твори, музичні твори (з текстом або з тексту), комп`ютерні програми, фонограми, відеограми, програми (передачі) організацій мовлення, що знаходяться в електронній (цифровій) формі, придатній для зчитування і творення комп`ютером, які можуть існувати і (або) зберігатися у вигляді одного або декількох файлів (частин файлів), записів у базі даних на зберігаючих пристроях комп`ютерів, серверів тощо у мережі Інтернет, а також програми (передачі) організацій мовлення, що ретранслюються з використанням мережі Інтернет. Об`єктом авторського права відносно яких подано позовну заяву є аудіовізуальні твори у вигляді відеофільмів, які оприлюднені шляхом публічного показу на Каналі в YouTube. Статтею 5 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023)та ст. 435 ЦК України передбачено, що первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Відповідно до ст. 1 Закону, автором є фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Ім`я автора - сукупність слів чи знаків, що ідентифікують автора: прізвище та ім`я автора; прізвище, ім`я та по батькові автора; ініціали автора; псевдонім автора; прийнятий автором знак (сукупність знаків) тощо. Як встановлено судом, найперше відео було створено та опубліковано на Каналі 07 лютого 2018 року, воно має назву «Межпозвоночная грыжа. Три простых правила для лечения без операции». На початку цього відео позивач представляється та розповідає про себе. З цього відео чітко вбачається, що його співавторами є позивач та відповідач. Згідно ч.1 ст. 12 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023)суб`єкт авторського права має право використовувати твір будь-яким способом (способами), а також виключне право дозволяти або забороняти використання твору іншими особами. Відповідно до ст.13 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023) автори, спільною творчою діяльністю яких створено твір (твір, створений у співавторстві), є співавторами. Якщо твір, створений у співавторстві, становить нерозривне ціле та інше не передбачено договором або цим Законом. Частина четверта зазначає, що у разі порушення авторського права на твір, створений у співавторстві, кожен співавтор має право звернутися з вимогою про його захист, у тому числі в судовому порядку. Як зазначено позивачем у позові та підтверджено відповідачкою, між сторонами не укладались жодні договори, які б врегульовували питанням їхнього співавторства та розпорядження об`єктами інтелектуальної власності на каналі «[INFO]» в Youtube. Згідно зі ст. 423 ЦК України особистими немайновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на визнання людини творцем (автором, виконавцем, винахідником тощо) об`єкта права інтелектуальної власності; 2) право перешкоджати будь-якому посяганню на право інтелектуальної власності, здатному завдати шкоди честі чи репутації творця об`єкта права інтелектуальної власності; 3) інші особисті немайнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Особисті немайнові права інтелектуальної власності належать творцеві об`єкта права інтелектуальної власності. У випадках, передбачених законом, особисті немайнові права інтелектуальної власності можуть належати іншим особам. Особисті немайнові права інтелектуальної власності не залежать від майнових прав інтелектуальної власності. Особисті немайнові права інтелектуальної власності не можуть відчужуватися (передаватися), за винятками, встановленими законом. Відповідно до ст. 436 ЦК України, авторське право на твір, створений у співавторстві, належить співавторам спільно, незалежно від того, становить такий твір одне нерозривне ціле чи складається з частин, кожна з яких може мати ще й самостійне значення. Відповідно до ст. 426 Цивільного кодексу України, використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом. З урахуванням приписів статті 358 ЦК України, право спільної власності на об`єкт авторського права чи суміжних прав здійснюється співвласниками за їхньою згодою та не може реалізовуватися на розсуд лише одного із співвласників. Право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам спільно, може здійснюватися за договором між ними. У разі відсутності такого договору право інтелектуальної власності, яке належить кільком особам, здійснюється спільно (ст.428 ЦК України. За змістом ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Суб`єкти авторського права для повідомлення про свої майнові права можуть використовувати спеціальний знак, встановлений законом. При зверненні до суду з позовом, позивач посилається на те, що відповідачкою, відеоматеріали, показуються у відкритому доступі в мережі Інтернет, розміщені на Каналі «[INFO]» веб-ресурсу Youtube, що порушує права позивача, як співавтора. Згідно статті 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023) розповсюдження - будь-яка дія, за допомогою якої оригінали або інші примірники об`єктів авторського права та/або суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці способом, у тому числі першого продажу чи іншого першого відчуження оригіналів або інших примірників об`єкта авторського права та/або суміжних прав. Публічне сповіщення (доведення до загального відома) - передача в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гама-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті. Публічний показ - будь-яка демонстрація оригіналу або примірника твору, виконання, фонограми, відеограми, передачі організації мовлення безпосередньо або на екрані за допомогою плівки, слайда, телевізійного кадру тощо (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) або за допомогою інших пристроїв чи процесів у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім`ї чи близьких знайомих цієї сім`ї особи, яка здійснює показ, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час (публічний показ аудіовізуального твору чи відеограми означає також демонстрацію окремих кадрів аудіовізуального твору чи відеограми без дотримання їх послідовності). Відповідно до ст. 440 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до ст. 441 ЦК України використанням твору є його: 1) опублікування (випуск у світ); 2) відтворення будь-яким способом та у будь-якій формі; 3) переклад; 4) переробка, адаптація, аранжування та інші подібні зміни; 5) включення складовою частиною до збірників, баз даних, антологій, енциклопедій тощо; 6) публічне виконання; 7) продаж, передання в найм (оренду) тощо; 8) імпорт його примірників, примірників його перекладів, переробок тощо. Використанням твору є також інші дії, встановлені законом. Статтею 443 ЦК України визначено, що використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 53 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023) підставами для захисту особистих немайнових та/або майнових авторських і суміжних прав є будь-яке порушення, невизнання або оспорювання таких прав, а також створення загрози порушення таких прав. Згідно із ч. 1 ст. 54 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023) захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права та/або суб`єктів суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством. Так, за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб`єкти авторського права та суміжних прав мають право звертатися в установленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції. Відповідно до п.1 ч.1 ст.55 Закону України«Про авторське право і суміжні права» (у редакції, чинній з 01.01.2023) за захистом авторського права або суміжних прав, а також права особливого роду (sui generis) у встановленому порядку до суду та інших органів відповідно до їх компетенції мають право звертатися, зокрема,суб`єкти авторського права або суб`єкти суміжних прав для захисту свого авторського права або суміжних прав. Особи, зазначені в частині першій цієї статті,мають право звертатися за захистом авторського права та/або суміжних прав до суду з будь-якими вимогами, не забороненими законом, зокрема про: 1) визнання авторського права або суміжних прав; 2)відновлення становища,яке існувало до порушення; 3)припинення та/або заборону вчиняти дії, що порушують авторське правота/або суміжні права чи створюють загрозу їх порушення; 4)стягнення винагороди,передбаченої законодавством про авторське право і суміжні права; 5)відшкодування моральної шкоди; 6)відшкодування збитків,завданих порушенням авторського права або суміжних прав,включаючи упущену вигоду,або стягнення доходу,отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права або суміжних прав, або стягнення компенсації; 7)припинення підготовчих дій до порушення авторського права та/або суміжних прав, у тому числі шляхом призупинення митних процедур, якщо є підстави вважати, що на митну територію України чи з митної території України можуть бути пропущені піратські примірники творів, фонограм, відеограм, засоби обходу технологічного засобу захисту об`єктів авторського права та/або об`єктів суміжних прав тощо; 8) опублікування за рахунок порушника в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права та/або суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень; 9) вжиття інших передбачених законодавством заходів, пов`язаних із захистом авторського права та/або суміжних прав (ч. 2 ст. 55 Закону України «Про авторське право і суміжні права»). Відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. З метою повного та всебічного з`ясування обставин справи та перевірку їх доказами, судом було допитано свідків. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав суду, що знає про спір між сторонами. Вони були членами їх церкви. Родину [PERSON] знає з 90 -х років, із зразкової сім`ї, гарні стосунки з дітьми. [PERSON] теж був членом церкви, мали гарні стосунки до певного часу. [PERSON] розповів, що він попросив відповідачку, щоб вона зробила йому ім`я на ютубі, працювали разом з відповідачкою та її чоловіком. Коли вони зустрічалися і спілкувалися, [PERSON] давала кошти [PERSON] , але за умови надання розписки, але [PERSON] відмовився. Потім побачив відео, де позивач зазначає, що відповідачка у нього вкрала 20 000 дол. США. [PERSON] говорив, що вони працювали командою, чоловік відповідачки був оператором. Свідок зазначив, що йому не відомо про розподіл доходу. Відповідачка, яка вклала свої кошти на розвиток Каналу, просила позивача що відео будуть видалені нею протягом року, але той на будь-які пропозиції не погоджувався. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , показав суду, що дана справа стосується прав не лише позивача а й його. Знає відповідача з 2018 року. Вони разом з дружиною вирішили допомогти [PERSON] .. Свідок показав, що для зйомок підготував студію, спочатку він знімав відео на їх з відповідачкою фотоапарат, а потім купили камеру. У студії завжди було 3 чоловіка. В основному він знімав все сам, без допомоги [PERSON] . Після зйомок ввесь матеріал перекидався на комп`ютер, а потім було реформування відзнятого. Позивач був присутнім лише на знімальному процесі. Свідок зазначив, що вважає себе співавтором. Коли вони тільки розпочинали знімати відео, говорили, що прибуток будуть отримувати всі. Ці домовленості завжди змінював позивач, він спочатку хотів 90 % доходу, потім вони переглянули умови. Будь-яких коштів від [PERSON] свідок не отримував. Домовилися вони про розподіл прибутку 50 на 50. Тобто половину позивачу, половину відповідачці. Восени 2021 року, [PERSON] повідомив їх, що йому стало некомфортно з ними працювати і попросив видалити канал. Свідок достеменно не був обізнаний, щодо поданих скарг [PERSON] , відповіді по цим скаргам надавались відповідачкою. Усі тексти, описи, теги робила відповідачка. Свідку відомо, що [PERSON] зробив свій канал, який фактично продублював створений ними спільно. Свідок зазначив, що на його думку, [PERSON] використав у своїх інтересах їх з дружиною (відповідачкою у справі) досвід. Крім того, під час розгляду справи судом, було оглянуто електронні докази за їх місцезнаходженням, а також долучені до матеріалів справи носії з розміщеними на них електронними доказами. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини та перевіривши їх наданими сторонами доказами, суд прийшов до висновку про наявність порушень особистих немайнових та майнових авторських прав [PERSON] та підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] співавтором аудіовізуальних творів у вигляді 294 (двісті дев`яносто чотири) відеофільмів (згідно переліку), які опубліковані на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube ([INFO]) та заборони [PERSON] розповсюдження та публічний показ аудіовізуальних творів у вигляді відеофільмів створених за участю [PERSON] без його дозволу як співавтора на будь-якому веб-ресурсі в мережі Інтернет, в тому числі на каналі «[INFO]» веб-ресурсу YouTube, який знаходиться за посиланням в мережі Інтернет: [INFO]. Крім того, позивач у заяві про зміну предмету позовну та зменшення позовних вимог просить стягнути з відповідачки дохід, отриманий внаслідок порушення нею авторського права у розмірі 134 010,30 грн.. Зазначена сума обрахована позивачем, виходячи з того, що за період з 01.09.2021 року по 31.10.2022 сукупний дохід відповідачки за порушення авторського права позивача, шляхом демонстрації відповідачкою відео на каналі «[INFO]», співавтором, яких є позивач та отримання рівних часток доходу від використання відеоматеріалів, створених у співавторстві, складає 7 329,255/2 = 3 664,63 дол. США, що відповідно до курсу НБУ становить 36, 5686 за 1 грн., а у гривнях 134 010,30 грн.. Відповідачка, заперечуючи суму стягнення з неї отриманого доходу, надала суду аналітику з підрахунком сукупного розміру доходу від використання спірних аудіовізуальних творів за період з 01.09.2021 по 31.10.2022, а саме: 5 554,58 дол. США + 10,37 дол. США + 372,595 дол. США = 5 937,54 дол. США. Отже, суд дослідивши письмові матеріали справи та здійснивши перевірку наданих розрахунків доходу сторонами та наявних письмових доказів на підтвердження їх розмірів, дійшов висновку щодо вірного розрахунку доходу наступним чином: 5 554,58 дол. США + 10,37 дол. США + 372,595 дол. США = 5 937,54 дол. США. 5 937,54 дол. США.(сума доходу) / 2 (співавтори) = 2 968,77 дол. США * 36, 5686 дол. США = 108 563,76 грн., що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. При цьому суд не враховує заперечення відповідачки та її представника, щодо розподілу отриманого прибутку з урахуванням співавторства свідка [PERSON] з тих підстав, що у суду відсутні будь-які вимоги даної особи щодо захисту своїх порушених прав, а відтак спір вирішується виключно у межах заявлених позовних вимог. Крім того, [PERSON] не позбавлений можливості власноруч звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у випадку наявності такого порушення з боку будь-кого зі співавторів за даним спором Що стосується вимог позивача щодо відшкодування понесених судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з вимогами ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації, суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги представником позивача надано суду копію Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року; копію додатку №1 до Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги 12.04.2022 року; копію Акту №86/23 від 11.12.2023 до Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року; копію Додаткової угоди від 30.12.2022 року до Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року; копії платіжних інструкції. Відповідачка та її представник щодо відшкодування вказаних витрат категорично заперечували посилаючись на той факт, що строк дії Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року сплинив 31.12.2022, він не був подавженим, а відтак відшкодування витрат є безпідставним. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Основною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному позивачем розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. За вказаних вище обставин, виходячи з обсягів та складності справи та виконаної адвокатом роботи, які підтверджені належними доказами, принципу справедливості, співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідачки на користь позивача витрати понесені на професійну правничу допомогу у межах строку, визначеного п.8.1 Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року, а саме у розмірі 30 000 грн.. Що стосується витрат понесених на професійну правничу допомогу з моменту закінчення терміну його дії, суд позбавлений можливості такого сятягнення, оскільки доказів, що строк дії вказаного договору був подовжений сторонами суду не надано. Як вбачається з додаткової угоди від 30.12.2022 до Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року, сторонами були внесенні зміни виключно до Додатку №1 до Договору № 13/12-04-22 про надання правової допомоги від 12.04.2022 року. Інші положення договору залишені без змін. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Питання про внесення виправлень вирішується без повідомлення учасників справи, про що постановлюється ухвала. За ініціативою суду питання про внесення виправлень вирішується в судовому засіданні за участю учасників справи, проте їхня неявка не перешкоджає розгляду питання про внесення виправлень. Заява про внесення виправлень розглядається протягом десяти днів після її надходження. Ухвала про внесення виправлень надсилається всім особам, яким видавалося чи надсилалося судове рішення, що містить описки чи арифметичні помилки. Під час ухвалення вступної та резолютивної частини рішення, судом було допущено механічну описку, а саме зазначено у вступній частині рішення "розглянувши клопотання про витребування доказів у цивільній справі" в той час, як вірним має бути зазначено "розглянувши цивільну справу", а також допущено описки в резолютивній частині проголошеного рішення, а саме в п.9 зазначено "потрузія" замість "протрузія" та в п.223 зазначено " Польша " замість "Польза". Зазначені описки при виготовленні вступної та резолютивної частини судового рішення були допущені механічно, а відтак підлягають виправленню шляхом викладення вступної частини повного тексту рішення суду вірним чином, а саме: "розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу" та зазначенням вірним в п.9 "протрузія" та в п.223 "Польза". Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 473,40 грн.. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial