Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

у травні 2019 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся із позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому зазначило, що 03.08.2007 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір № 28807С150, за умовами якого банком було надано [PERSON] кредит у розмірі 1 700 818,09 швейцарських франків для інвестування коштів у будівництво 6-ти кімнатної квартири [ADDRESS] . [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, через що банком останній було направлено вимоги про дострокове погашення заборгованості. Однак, [PERSON] вказані вимоги проігнорувала, як наслідок, станом на 22.05.2019 року має заборгованість в розмірі 599 676,61 швейцарських франків, з яких: 499 723,01 швейцарських франків - заборгованість за основним боргом; 76 515,88 швейцарських франків - проценти за користування кредитом; 7 474,68 швейцарських франків - пеня з несвоєчасне погашення кредиту; 15 963,04 швейцарських франків - пеня за несвоєчасну сплату процентів. Вказало, що з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором, між кредитором та [PERSON] 03.08.2007 року укладено договір поруки № 28807Р29, за умовами якого останній взяв не себе обов`язок солідарно з [PERSON] відповідати перед банком за несвоєчасне та неповне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. Зазначило, що відповідачами не виконано умов укладених договорів, кредит не погашено, у зв`язку з чим утворилась заборгованість. Таким чином, у зв`язку з виникненням у [PERSON] заборгованості за договором, яку вона в добровільному порядку не сплачує, а також її не сплачує поручитель, банк звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13.06.2019 року справу передано за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва (т. 1 а.с. 71). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 19.07.2019 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження та призначенням підготовчого судового засідання (т. 1 а.с. 79-80). Протокольною ухвалою від 15.02.2021 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ТОВ «Марком» (т. 1 а.с. 194-196). Протокольною ухвалою від 30.08.2022 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] . Ухвалою від 30.08.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (т. 2 а.с. 48). Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не подала. Відповідач [PERSON] через свого представника - адвоката Юзефовича А.О. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Зокрема вказав про незгоду із розміром заборгованості, посилаючись на те, що на суму 30 641,31 швейцарський франк порука припинена, оскільки кредитор відмовився прийняти виконання; зазначив про неотримання вимоги банку щодо необхідності погашення заборгованості, а також вказав про не підтвердженість повноважень особи, якою складений розрахунок заборгованості (т. 1 а.с. 108-113). 22.04.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач вказав про недоведеність та безпідставність тверджень відповідача, а тому просив позов задовольнити (т. 1 а.с. 138-142). 16.06.2021 року до суду надійшли заперечення на відзив, в яких відповідач [PERSON] , з посиланням на обставини, аналогічним, що викладені у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову (т. 1 а.с. 204-208). Третя особа пояснення щодо позовних вимог не надала. В судове засідання позивач не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника та просив позов задовольнити в повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Солдаткіна О.С. надійшла заява про відкладення розгляду справи для надання часу мирного вирішення даної справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив. Третя особа - ТОВ СП «Марком», яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду, в судове засідання явку представника не забезпечила, про причини неявки не повідомила, з клопотаннями з процесуальних питань до суду не зверталась. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 6 ЦПК України, суд зобов`язаний поважати честь і гідність учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з положенням ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28.03.2006 року, заява № 23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Слід також враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У рішеннях від 28.10.1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 цієї статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість з`явлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Неявка в судові засідання представника позивача, неодноразові його клопотання про відкладення судових засідань дають підстави стверджувати про неналежне здійснення ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, що призвели до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. За таких обставин, враховуючи тривалість провадження у справі, категорію справи, суд вирішив розглядати справу за відсутності учасників процесу, які не з`явились. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами загального позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судом установлено, що відповідно до укладеного з ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» кредитного договору № 28807С150 від 03.8.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі кредит у розмірі 1 700 818,09 швейцарських франків для інвестування коштів у будівництво 6-ти кімнатної квартири [ADDRESS] , строком погашення до 03.08.2022 року (т. 1 а.с. 6-13). 17.07.2009 року, 12.02.2015 року та 30.11.2016 року сторонами було укладено Додаткові угоди №№ 1, 2, 3 відповідно до кредитного договору № 28807С150 від 03.08.2007 року (т. 1 а.с. 14-19). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед кредитором, між кредитором та [PERSON] 03.08.2007 року укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати за повне та своєчасне виконання позичальником його боргових зобов`язань перед кредитором (т. 1 а.с. 20-25). Як вбачається з заяв на видачу готівки № 16279 від 03.08.2007 року, № 16280 від 03.08.2007 року, № 16281 від 03.08.2007 року, № 16278 від 03.08.2007 року, № 16282 від 03.08.2007 року, № 16283 від 03.08.2007 року, № 16284 від 03.08.2007 року, № 16285 від 03.08.2007 року, № 16287 від 03.08.2007 року, № 16289 від 03.08.2007 року банком було видано [PERSON] 1 700 818,09 швейцарських франків (т. 1 а.с. 26-34). Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 20.05.2019 року відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі 599 676,61 швейцарських фраків, що в гривневому еквіваленті становить 15 656 834,88 грн. (т. 1 а.с. 36-41). Як вбачається з матеріалів справи, на ім`я відповідачів банком 05.12.2018 року були направлені вимоги про дострокове погашення заборгованості від 03.12.2018 року № 153-7/308, 153-7/309 та № 153-7/310. [PERSON] вимога отримана 20.12.2018 року (т. 1 а.с. 45-50). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Як встановлено, позивач виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу [PERSON] кредитні кошти, в свою чергу, відповідач взятих зобов`язань не виконала та вчасно не повернула грошові кошти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (ст. ст. 541-544 ЦК України). Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а в разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо. Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом. Судове рішення не може бути підставою виникнення солідарності, оскільки судовим рішенням утверджуються права осіб, а не створюються заново. Судове рішення не може створювати й солідарну відповідальність там, де вона не випливає з самого правовідношення, яке зумовило виникнення спору. Як встановлено судом між кредитором та [PERSON] 03.08.2007 року укладено договір поруки № 28807Р29, за умовами якого останній взяв не себе обов`язок солідарно з [PERSON] відповідати перед банком за несвоєчасне та неповне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором. За приписами ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України). Отже, враховуючи, що позичальник не виконав у повному обсязі грошового зобов`язання, заборгованість підлягає стягненню у солідарному порядку з позичальника та поручителя. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторони, що був наведений зокрема у запереченнях проти позову чи апеляції. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що відповідачами доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано доводів позивача, а також не доведено власних аргументів з точки зору цивільного процесуального законодавства України, суд, приймаючи до уваги те, що між АТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір, умови якого позивачем були виконані, шляхом надання останній кредитних коштів, відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконує, також ці зобов`язання не виконує і [PERSON] , який відповідно до договору поруки несе солідарну відповідальність за порушення [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, у зв`язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а тому з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню кошти в сумі 599 676,61 швейцарських франків. При цьому суд враховує, що відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Крім того, відповідно до ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 237 550,03 грн. в рівних частинах. На підставі викладеного,

Outcome: approved