Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

24 липня 2023 р. [PERSON] (далі: позивач) звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до держави в особі Державної казначейської служби України (далі: відповідач), треті особи - Харківська обласна прокуратура (далі: третя особа-1), Головне управління Національної поліції в Харківській області (далі: третя особа-2), про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, в сумі 701 770 грн. Обґрунтовуючи заявлену позовну вимогу позивач посилається на те, що він перебував під слідством та судом з 23.04.2013 р. по 31.08.2021 та вироком Київського районного суду м. Харкова від 29.07.2019, залишений без змін ухвалою Харківського апеляційного суду від 31.08.2021 та постановою Верховного суду від 16.02.2022, був виправданий у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України, внаслідок чого має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог через подання позову до неналежного відповідача, оскільки відповідач прав позивача не порушував та держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду. Третя особа-1 також заперечувала проти задоволення позову за необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, оскільки позивач має довести не лише факт реабілітації, а спричинення моральної шкоди та її розмір. Вважає, щодо до даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Третя особа-3 теж просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову через відсутність документального підтвердження завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, вважає, що Головне управління Національної поліції в Харківській області прав позивача не порушувало, оскільки досудове слідство кримінального провадження щодо позивача здійснювалось співробітниками Слідчого управління ГУ МВС України в Харківській області, саме ж кримінальне провадження закінчено та скеровано до суду тоді, коди ГУ НП в Харківській області не існувало, та ГУ НП в Харківській області не є правонаступником органів внутрішніх справ, що ліквідуються. До судового засідання позивач, його представник, представники відповідача та третіх осіб, належних чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників процесу. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 23.04.2023р. позивач був затриманий в порядку ст.ст. 40,104, 131, 132 ,207-211, 213 КПК України, про що свідчить протокол затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 23.04.2023р. 19.06.2013р. позивачу повідомлено про зміну підозри. Як вбачається з вищезазначеної підозри Позивач перебував під вартою в ДУ «Харківський слідчий ізолятор» з 23.04.2013 р. по 26.04.2023 р., що підтверджується довідкою про звільнення, серії [NUMBER]. 24.06.2013р. заступником начальника відділу прокуратури Харківської області Здоровик М.М, затверджено та скеровано до суду обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно [PERSON] , внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12013220140000113 від 21.01.2013 від 21.01.2023. 29.07.2019 вироком Київського районного суду м. Харкова позивач визнаний невинуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.307, ч.2 ст.309 КК України та виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним вказаних злочинів. 31.08.2021 ухвалою Харківського апеляційного суду вирок Київського районного суду м. Харкова від 29.07.2019 залишено без змін. 16.02.2022 постановою Верховного Суду вирок Київського районного суду м. Харкова від 29.07.2019 та ухвала Харківського апеляційного суду від 31.08.2021 залишені без змін. Позивач вважає, що діями СУ ГУНП в Харківській області та Харківської обласної прокуратури, які протягом 104 місяців та 23 днів проводили досудове розслідування, здійснювали процесуальне керівництво та підтримання державного обвинувачення кримінального провадження стосовно нього, йому завдано моральної шкоди, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в ст.ст. 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та в ст.ст. 1167, 1176 ЦК України. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. У ч.1, ч.2 ст.1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. Згідно з п.2 ч.1 ст.2 зазначеного Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п.5 ч.1 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених у ст.1 цього Закону випадках. Згідно з ч.2, ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати. Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості». Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги в частині моральної шкоди, зазначає, діями СУ ГУНП в Харківській області та Харківської обласної прокуратури, які протягом 104 місяців та 23 днів проводили досудове розслідування, здійснювали процесуальне керівництво та підтримання державного обвинувачення кримінального провадження стосовно нього, йому завдано моральної шкоди, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що позивач перебував під слідством та судом з 23.04.2013 р. по 31.08.2021р., тобто 100 місяців 8 днів. Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» від 09.11.2023 № 3460-IX установлений розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2024 року - 7100 гривень, з 1 квітня - 8000 гривень. Визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 гривень. Разом з тим, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд вважає за можливе відступити від встановленого ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» мінімального розміру відшкодування такої шкоди та визначити розмір відшкодування за період перебування позивача під вартою виходячи з 2,5 (двох з половиною) мінімальних заробітних плат, встановлених станом на час розгляду справи, що на думку суду, буде співмірним глибині фізичних та душевних страждань, завданих позивачу при викладених ним обставинах. Таким чином, мінімальний розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування складає 160 645, 16 грн. Враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд вважає визначити розмір моральної шкоди в сумі 160 645, 16 грн. Вищезазначений розмір моральної шкоди є не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не приведе до його безпідставного збагачення. Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача про те, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки Державна казначейська служба України прав позивача не порушував та держава бере участь у справі як відповідач через органи державної влади, діями якого завдано шкоду, з огляду на наступне: Відповідно до ч.2 ст.2, ч.1 ст.170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із ч.2 ст.48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі №761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі №641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Таким чином, оскільки позов у справі заявлено до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, з урахуванням того, що саме до повноважень зазначеного органу входить безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, суд відхиляє вказані посилання відповідача. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 25.10.2023 р. у справі № 521/11446/21, від 24.01.2024 у справі № 495/10543/21. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає частковому задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір»,судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Таким чином, судовий збір за розгляд справи необхідно віднести за рахунок держави.

Outcome: partial