Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

19 жовтня 2023 року [PERSON] звернулася до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом, предметом якого є: визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0577 га за цільовим призначенням - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , що виданий [PERSON] .. Свої вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вона є спадкоємицею майна [PERSON] . При зверненні до нотаріуса з приводу оформлення спадщини, їй стало відомо, що спірний державний акт видано з порушенням чинного законодавства, оскільки житловий будинок, під який видано державний акт, перебуває у спільній частковий власності, а державний акт видано на одну особу. Оскільки спірний державний акт на право приватної власності на земельну ділянку видано з порушенням, позивачка змушена звернутися до суду. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, остання надала заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача - Очаківської міської ради, в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнає. Дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 25 листопада 1998 року Очаківською міською радою видано державний акт на право приватної власності на землю, зареєстрований за № 2988, яким посвідчується право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0577 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за цільовими призначеннями для обслуговування житлового будинку. Судом також встановлено, що 30 листопада 1998 року [PERSON] за договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Другої Очаківської державної нотаріальної контори, здійснив відчуження [PERSON] частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З матеріалів справи вбачається, що [INFO] [PERSON] померла. З інформаційної довідки зі спадкового реєстру № 75168335 від 18 грудня 2023 року слідує, що після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Звєздовою І.В. заведено спадкову справу № 5/2023. З матеріалів\~спадкової справи\~№5/2023\~слідує,\~що єдиною\~спадкоємицею майна\~ [PERSON] \~є її\~донька [PERSON] ..\~ Статтею 4\~ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 15\~ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб. За змістом положень ч. 1 ст. 116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Законодавством передбачена можливість для громадян України набути право власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, які раніше надані їм у користування (п. «б», «в» частини першої статті 81 Земельного кодексу України). Частинами 6, 7, 9, 10 ст.\~118\~Земельного Кодексу\~України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених\~статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність, а тому не створює правових наслідків, крім тих, що пов`язані з неправомірністю його прийняття. Системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: подання громадянином заяви до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність; отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується у відповідності до приписів статті 186-1 ЗК України; подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду. При цьому, перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватися саме на етапі погодження такого проекту. Жодних правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку\~ст.186-1 Земельного кодексу України, норми ст. 118 Земельного кодексу України\~не містять. Відповідно до ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також права постійного користування та оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з положеннями ст.ст. 152, 155 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~393\~ЦК України,\~правовий акт\~органу державної\~влади,\~органу влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органу місцевого\~самоврядування,\~який не\~відповідає закону і порушує права власника, визнається судом незаконним та скасовується. Таким чином судом встановлено, що на момент державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, остання перебувала у спільній частковій власності співвласників житлового будинку, для обслуговування якого вона була надана. Враховуючи наведені обставини, а також те, що позивачка, будучи спадкоємицею майна [PERSON] , не може реалізовувати свої спадкові права через невідповідність державного акту вимогам закону, і позасудовий порядок вирішення спору відсутній, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, визнання такого державного акту недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved