Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , звернувся до Люботинського міського суду Харківської області з позовом до відповідача про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач у справі є батьком позивача. 10 вересня 2013 року рішенням Люботинського міського суду шлюб між його батьками- [PERSON] та [PERSON] , розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Після розірвання шлюбу [PERSON] жодної матеріальної допомоги на його утримання не надавав і не надає зараз. Взагалі не цікавиться його життям, станом здоров`я, не спілкується із ним. Тобто свідомо ухиляється від виконання покладених на нього батьківських обов`язків. Ухвалою Люботинського міського суду Харківської області цивільну справу №630/1057/23 направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова. Справа №642/7544/21 надійшла до Ленінського районного суду м. Харкова 01.11.2023. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 листопада 2023 року справу розподілено судді Ленінського районного суду м. Харкова Вікторову В.В. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2023 року прийнято до провадження та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 24 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті, ухвалено витребувати у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію щодо перетину державного кордону відповідачем- [PERSON] . Позивач, його законний представник [PERSON] та представник позивача - адвокат Полтавець Є.С. у судове засідання не з`явились, подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом належним чином. Відзиву на позов, заперечень або клопотань до суду не надав. Копія ухвали про відкриття провадження по справі, копія позову та долучених до нього документів, направлялися відповідачу за місцем реєстрації, про що свідчить поштове повідомлення, яке повернулися на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Представник третьої особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надавши суду письмову заяву, про слухання справи за їх відсутності з посиланням на висновок. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції у Харківській області, [PERSON] народився [INFO] , про що в книзі реєстрації народжень 11.08.2007 року зроблено відповідний актовий запис №144. Відповідно до Свідоцтва про народження батьком дитини є [PERSON] , а матір`ю дитини є [PERSON] . Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 10 вересня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати разом з матір`ю - [PERSON] , та перебуває на повному її утриманні. Довідкою № 218/241/1508 від 10.08.2021, виданою Виконавчим комітетом Люботинської міської ради, підтверджується той факт, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зовсім не відвідує сина, не приймає участі у його вихованні; не спілкується з ним, всі ці обов`язки виконує позивачка мати [PERSON] . Відповідач не був позбавлений інформації стосовно міста проживання свого сина, перешкоди у спілкуванні та прийманні участі у вихованні не створювались. За змістом роз`яснень, викладених у п.п.15, 16постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усунення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Таким чином, [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання сина, та його матеріального забезпечення, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, його навчання. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою ВР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Дитина з моменту народження має право на піклування своїх батьків. Згідно висновку Орган опіки та піклування виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 24.01.2024 року №03-36/420 вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , 2007 р.н., за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідно до вимог ст.150СК України батьки зобов`язані виховувати дітей, турбуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно статтей9,18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27.02.1991р., № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов`язок матері і батька це обов`язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03.08.2006 р., Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14.09.2006 р., гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст.. 150 СК України. Відповідно до ч.1, ч. 2ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини, тобто якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ст.165СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Відповідно до ч.1ст.17Закону України від 23лютого 2006року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Суд вважає доведеним, що відповідач з моменту розірвання шлюбу (10.09.2013 року), ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про сина не забезпечує його матеріально. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. Окрім того, у зв`язку з задоволенням позову на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 1073,60 грн.

Outcome: approved