Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 21.07.2017 звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна. Позовна заява обґрунтована тим, що 12.11.2005 між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від шлюбу мають двох дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказував, що спільне життя не склалося, у сім`ї відбуваються сварки, можливості зберегти сім`ю немає. Зазначав, що угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, немає, за час перебування в шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS] . В поданій до суду позовній заяві просив розірвати шлюб між ним та відповідачем [PERSON] , зареєстрований 12.11.2005. Просив розділити майно, що є спільною власністю, виділивши йому, [PERSON] , 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.08.2017 було відкрито провадження в даній справі. Відповідач [PERSON] 23.08.2017 подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна. Зустрічна позовна заява [PERSON] обґрунтована тим, що з червня 2005 року проживала з [PERSON] однією сім`єю, вели спільне господарство та 12.11.2005 зареєстрували шлюб. В період з 2006 по 2016 років мешкали за адресою: [ADDRESS] , та проводили будівельні роботи поряд з домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , та за адресою: [ADDRESS] , що придбано під час шлюбу. Вказувала, що за час перебування в шлюбі було придбано квартиру [ADDRESS] ; 6/15 частин домоволодіння в [ADDRESS] ; 5/15 частин домоволодіння в [ADDRESS] . За спільні кошти придбані транспортні засоби: мотоцикл KAWASAKI VN 900B, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] ; автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] ; мотоцикл SUZUKI SV 650S, 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] ; мотоцикл BMW К1300R, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , які були відчужені [PERSON] , про що дізналася лише у серпні 2017 року. Також за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] . В поданій до суду зустрічній позовній заяві просила встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] в період з червня 2005 року по 12.11.2005. Просила поділити спільне майно, виділивши [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 6/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] ; 1/2 квартири [ADDRESS] та 1/2 об`єкту незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Звільнення. [PERSON] просила виділити 5/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] ; 1/2 квартири [ADDRESS] ; 1/2 об`єкту незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Звільнення. Просила включити до майна, що підлягає поділу, та виділити відповідачу транспорті засоби: мотоцикл KAWASAKI VN 900B, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , мотоцикл SUZUKI SV 650S, 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , мотоцикл BMW К1300R, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 23.10.2017 зустрічний позов [PERSON] об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] . 03.03.2018 [PERSON] подано до суду заяву, в якій заявила позовну вимогу про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності на новостворене майно - об`єкт незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . [PERSON] 19.04.2018 подано до суду заяву, в якій пред`явив до [PERSON] позовні вимоги про розподіл майна подружжя та просив право власності на квартиру [ADDRESS] визнати за [PERSON] . Просив право власності на 6/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] та 5/15 частин зазначеного домоволодіння залишити у власності [PERSON] . Просив також стягнути з [PERSON] кошти, вилучені за продаж транспортних засобів. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 17.10.2018 залучено до участі в справі в якості третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 11.08.2021 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] . 07.10.2021 відповідачем [PERSON] подано до суду заяву, в якій виклала такі позовні вимоги. [PERSON] просила розірвати зареєстрований між сторонами по справі шлюб, визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO], та [PERSON] , [INFO], разом з [PERSON] . Просила поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та виділити [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 6/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] ; автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску. [PERSON] просила виділити 5/15 частин домоволодіння по [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] . Просила включити до майна, що підлягає поділу, та виділити відповідачу транспорті засоби: мотоцикл KAWASAKI VN 900B, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , мотоцикл SUZUKI SV 650S, 2002 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , мотоцикл BMW К1300R, 2009 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] . Просила визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на новостворене майно - об`єкт незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] , за кожним визнавши право власності на 1/2 частку в праві власності на об`єкт незавершеного будівництва. [PERSON] 23.11.2021 подав відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , де зазначив, що вважає за необхідне квартиру [ADDRESS] та 6/15 часток домоволодіння по [ADDRESS] залишити за [PERSON] . Щодо спірних транспортних засобів зазначив, що вони були відчужені за час спільного проживання, отримані від їх реалізації кошти були використані в інтересах сім`ї. Заперечував наявність об`єкту незавершеного будівництва по [ADDRESS] . Вказував, що квартира [ADDRESS] була придбана в шлюбі з іншою особою [PERSON] , тому не підлягає поділу. Просив задовольнити зустрічну позовну заяву [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, в решті - відмовити. [PERSON] 20.12.2021 подала до суду заперечення на відзив [PERSON] , де не погоджувалася з його доводами та просила задовольнити позов [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу, в решті вимог відмовити, задовольнивши її зустрічні позовні вимоги. Відповідно до розпорядження Голови Верховного Суду від 14.03.2022 № 7/0/9-22 змінено територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова на Київський районний суд м. Полтави. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09.02.2023 справу прийнято до провадження суду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Відповідачем [PERSON] 07.07.2023 подано до суду заяви, в яких виклала зміст позовних вимог до [PERSON] та просила визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] , а за [PERSON] - 1/3 частки. Просила стягнути з [PERSON] на її користь розмір грошової компенсації від продажу транспортних засобів в сумі 683755 грн. Просила визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної власності подружжя. Позивачем [PERSON] 31.08.2023 подано до суду заяву, де виклав свої позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на 5/15 та 6/16 часток у праві власності на домоволодіння [ADDRESS] . Право власності на квартиру [ADDRESS] просив визнати за [PERSON] . Просив визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] від 17.12.2008 та визнати квартиру [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 31.08.2023 закрито підготовче провадження в справі за позовом [PERSON] , за зустрічним позовом [PERSON] . Залучено до участі в справі в якості третьої особи [PERSON] , прийнято до розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] про збільшення та зміну позовних вимог. В судовому засіданні з розгляду справи по суті представники сторін підтримали заявлені в справі вимоги, посилалися на обставини, що викладені в поданих до суду заявах. У встановленому процесуальним законом порядку сторони чи їх представники заяв про відмову від частини позовних вимог, про залишення частини позовних вимог без розгляду до суду не подавали. З цих підстав всі заявлені в справі сторонами позовні вимоги судом вирішувалися по суті. Суд, заслухавши представників сторін, третю особу, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 12.11.2005 перебувають в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Аналіз статті 111 СК України дає підстави вважати, що закріплена у статті норма є диспозитивною. Суд може вживати заходів щодо примирення подружжя лише у тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства. Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (стаття 55 СК України). Судом встановлено, що сторони разом не проживають, між сторонами склалися недоброзичливі відносини. Жоден із подружжя не має намірів підтримувати шлюбно-сімейні стосунки. В судовому засіданні підтверджено виваженість рішення сторін по справі на розірвання шлюбу. За нормами ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність. З урахуванням встановлених судом обставин в справі, взаємних відносин між сторонами, а також враховуючи особливий характер сімейних відносин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, збереження шлюбу між сторонами на паритетних засадах та подальше спільне життя подружжя неможливі, шлюб необхідно розірвати. При вирішенні справи суд також виходить з того, що з урахуванням встановлених фактичних взаємин подружжя відсутні підстави для подальшого збереження сім`ї. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню. Суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливі, тому шлюб необхідно розірвати. Вирішуючи питання про визначення місця проживання дітей судом враховується таке. Статтею 29 Цивільного кодексу України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 150 СК України батьки мають обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно з нормами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , та малолітній [PERSON] , [INFO] , постійно проживають з матір`ю [PERSON] , яка опікується інтересами і потребами дітей. Станом на час вирішення справи судом [PERSON] , [INFO] , досяг чотирнадцяти років, тому відповідно до норм ст. 29 ЦК України, ст. 160 СК України самостійно обирає собі місце проживання та самостійно визначає з ким із батьків, які проживають окремо, має намір проживати. Встановивши дані обставини, враховуючи, що [PERSON] , [INFO], досяг чотирнадцяти років і самостійно обирає своє місце проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини є безпідставними та не підлягають задоволенню. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Питання визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , було предметом розгляду органу опіки та піклування. Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.01.2019 № 96 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] . [PERSON] , як батько дитини, не заперечує проти визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю. Встановивши дані обставини, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, ухвалюючи рішення у найвищих інтересах дитини та для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, суд приходить до висновку про доцільність визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . Позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги сторін про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, суд встановив наступне. Судом встановлено, що за час перебування в зареєстрованому шлюбі позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.01.2011 набув у власність 6/15 частин домоволодіння з відповідною частиною часиною надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] . Також на підставі договору купівлі-продажу від 30.07.2013 позивач [PERSON] набув у власність 5/15 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] . Загальна частка [PERSON] в праві власності на спірне домоволодіння в [ADDRESS] , набута в період шлюбу з [PERSON] , складає 11/15 часток (6/15+5/15=11/15). Реальні частки співвласників в праві власності на домоволодіння по [ADDRESS] не визначені, реальний поділ домоволодіння не здійснено. Також встановлено, що відповідачем [PERSON] в період перебування в шлюбі з [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.11.2008 набуто у власність на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. ст. 60 Сімейного кодексу України, ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Як встановлено судом, зазначене спірне нерухоме майно, а саме: 11/15 часток в праві власності на домоволодіння в [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] придбано стонами по справі в період перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд приходить до висновку, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Будь-які підстави вважати, що спірне майно було придбане виключно за особисті кошти одного із подружжя, що на зазначене спірне нерухоме майно не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя відповідно до норм ст. 57 СК України, відсутні. Тому суд приходить до висновку, що 11/15 часток в праві власності на домоволодіння в [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , в розумінні норм ст. 60 СК України та ст. 368 ЦК є об`єктами спільної сумісної власності сторін по справі, як подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Оскільки об`єкти нерухомого майна набуті під час перебування у зареєстрованому шлюбі, частки майна дружини та чоловіка є рівними, між сторонами по справі [PERSON] та [PERSON] були відсутні жодні домовленості щодо поділу майна подружжя, а також шлюбний договір, суд приходить до висновку, про необхідність визнання за кожним із подружжя по 1/2 частині на зазначені об`єкти. Необхідно визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності [PERSON] право власності на 1/2 частину зазначеної квартири. Також необхідно визнати за [PERSON] право власності на 11/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , як на частку в праві спільної сумісної власності подружжя, залишивши у власності [PERSON] право власності на 11/30 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , в результаті поділу спільної сумісної власності подружжя. При вирішенні позовних вимог сторін про поділ об`єктів нерухомого майна, які є спільною сумісною власністю, судом враховується, що сторони не досягли згоди про можливість виділу кожному окремого об`єкта. Натоміть кожен із сторін наполягає на виділ йому у власність частки в праві власності на домоволодіння по [ADDRESS] . Вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS] з відходженням від рівності часток подружжя є безпідставними. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Спірна квартира придбана сторонами у період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Позивач не надала до суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї та ухилявся від участі в утриманні дітей. Наданими до суду довідками державного виконавця про наявність заборгованості зі сплати аліментів встановлено, що [PERSON] на виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] в період з жовтня 2018 року, коли було відкрито виконавчі провадження, сплачував кошти в рахунок аліментів різними сумами та з різною періодичністю, в тому числі і понад суму, яка підлягала сплаті за місяць Проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири [PERSON] не доведено. Також судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору в даній справі, була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.08.2005. Як встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 12.11.2005. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу. Оскільки квартира [ADDRESS] набута [PERSON] в період до шлюбу з відповідачем [PERSON] , така квартира не є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , тому позовні вимоги щодо поділу зазначеного майна, заявлені [PERSON] , є повністю безпідставним та не підлягають задоволенню. Окрім того, як встановлено судом, позивач [PERSON] в період по 03.11.2005 перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , актовий запис про розірвання шлюбу від 03.11.2005 № 371. Статтею 74 СК України передбачено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, зокрема, передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Оскільки на час набуття у власність квартири [ADDRESS] [PERSON] перебував в іншому шлюбі з [PERSON] , на зазначену квартиру не може розповсюджуватися режим спільної сумісної власності з [PERSON] . Той факт, що заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.07.2009 в справі № 2-825/09 визнано за [PERSON] право власності на балкон площею 18,5 кв.м., прибудований до квартири [ADDRESS] , не тягне за собою зміну правового статусу квартири та належність її до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Статтею 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником. Верховний Суд в постанові від 27.01.2022 в справі № 686/8610/17, зазначив, що наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин. Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником. Дослідженими в справі доказами не встановлено підстав, визначених ст. 62 СК України, для визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Вимоги [PERSON] щодо поділу квартири [ADDRESS] як об`єкта спільної сумісної власності з [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Оскільки [PERSON] в період по 03.11.2005 перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] в період з червня 2005 року, ведення з ним спільного господарства до 12.11.2005 спростовані дослідженими в справі доказами, є безпідставними та не підлягають задоволенню. Також предметом спору в даній справі є квартира [ADDRESS] . Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування від 17.12.2008, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , належить на праві приватної власності [PERSON] . Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Оскільки квартира [ADDRESS] набута відповідачем [PERSON] на підставі договору дарування, вона в силу норм ст. 57 СК України є її особистою власністю та не підлягає поділу як спільне майно подружжя. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Будь-які підстави вважати, що договір дарування від 17.12.2008, за яким [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS] , вчинено з метою приховання іншого правочину, судом не встановлено. Тому позовні вимоги [PERSON] про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] удаваним, про визнання зазначеної квартири його особистою власністю є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Також відповідачем [PERSON] заявлено позовну вимогу про визнання за сторонами по справі право власності на новостворене майно - об`єкт незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Як встановлено судом, домоволодіння по [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , яка не є учасником справи, ні [PERSON] , ні та [PERSON] , не є власниками та/чи співвласниками даного нерухомого майна. Домоволодіння по [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності зареєстровано за [PERSON] , загальна частка якого в праві власності складає 11/15, та за [PERSON] (попередній власник [PERSON] ) на підставі договору дарування від 10.10.2019, частка в праві власності складає 4/15. Підстави набуття права власності на новостворене майно визначені ст. 331 ЦК України. Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц зазначила, що "визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено". Матеріали справи не містять даних про те, що сторонам по справі було передано у власність чи користування земельну ділянку біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] для будівництва, відсутні правовстановлюючі документи на таку земельну ділянку, її межі та конфігурація. Відсутні відомості про те, що існують дозвільні документи про проведення сторонами по справі будь-яких будівельних робіт, проекти таких будівельних робіт. Матеріали справи не містять доказів на підтвердженні тієї обставини, що існує об`єкт нерухомого майна чи об`єкт незавершеного будівництва біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] . Щодо даного об`єкті відсутні дані про наявність адреси, матеріалів технічної інвентаризації, правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Надані до суду фотокартки, квитанції та товарні чеки, не можуть бути оцінені судом на підтвердження факту наявності об`єкта незавершеного будівництва. Суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання за сторонами по справі права власності на новостворене майно - об`єкт незавершеного будівництва, що розташований біля будинків [ADDRESS] та [ADDRESS] заявлені безпідставно, не відповідають способам захисту прав, що визначені ст. 16 ЦК України, не підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог як [PERSON] та [PERSON] про поділ транспортних засобів як об`єктів спільної сумісної власності подружжя, судом встановлено таке. Дослідженими в справі доказами встановлено, що транспортний засіб автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску, був зареєстрований з 30.11.2007 за [PERSON] , перереєстровано на іншого власника 02.09.2017 на підставі договору купівлі-продажу. Постановою Харківського апеляційного суду від 15.01.2020 в справі № 642/2768/18 визнано автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску, спільною сумісною власністю, [PERSON] та [PERSON] , скасовано реєстрацію автомобіля за [PERSON] . Суд приходить до висновку, що є судове рішення, яке набрало законної сили, яким зазначений транспортний засіб визнано об`єктом спільної сумісної важності подружжя. Відповідно до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] не заявляв позовних вимог про визначення його частки в праві власності за зазначений автомобіль Hyundai Accent, 2007 року випуску, не просив стягнути з [PERSON] компенсацію вартості його 1/2 частини. Транспортний засіб легковий автомобіль Mitsudishi Lancer, 2008 року випуску, з 16.05.2008 був зареєстрований за [PERSON] , перереєстровано на нового власника з 03.08.2013. Транспортний засіб мотоцикл KAWASAKI VN 900B, 2007 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , 08.07.2014 перереєстровано на [PERSON] , з 05.03.2016 перереєстровано на нового власника. Автомобіль TOYOTA LAND CRUISER 200, 2008 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , з 08.07.2008 був зареєстрований за [PERSON] , 17.03.2017 перереєстровано на нового власника. Транспортний засіб мотоцикл SUZUKI SV 650S, 2002 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , з 24.06.215 був зареєстрований на [PERSON] , з 25.04.2017 перереєстровано на нового власника. Транспортний засіб мотоцикл BMW К1300R, 2009 року випуску, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , з 10.03.2016 був зареєстрований за [PERSON] , з 03.05.2017 перереєстровано на нового власника. Як встановлено судом, зазначені транспортні засоби бути набуті [PERSON] та [PERSON] у власність за час перебування в шлюбі, таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також встановлено, що транспортні засоби вибули із власності [PERSON] та [PERSON] під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Таким чином, на підставі вказаної норми презюмується, що при укладенні договорів щодо спільного майна одним з подружжя він діє за згодою другого з подружжя. У випадку, якщо така згода була відсутня, зазначена обставина підлягає доведенню в судовому засіданні. Згідно частин 3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказів, які б підтверджували, що хоча кожним із подружжя здійснено відчуження спірних транспортних засобів під час перебування у шлюбі, ці дії вчинені не в інтересах сім`ї та без згоди іншого подружжя, суду не надано. В той же час згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи, що спірні автомобілі під час перебування сторін у шлюбі було відчужено, вказане майно вибуло з власності сторін саме під час перебування в шлюбі, тому транспортні засоби не підлягають розподілу. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення компенсації вартості частки в праві власності на зазначені транспортні засоби є повністю безпідставними не підлягають задоволенню. Посилання [PERSON] , в поданих до суду заявах на придбання [PERSON] в період шлюбу транспортного засобу Hyundai Tucson, 2009 року випуску, не підтверджено дослідженими в справі доказами. Ч. 1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, щодо того, чи є чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В даній справі ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31.08.2017 частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та накладено заборону на відчуження 6/15 частин домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та на 5/15 частин домоволодіння за адресою [ADDRESS] ; на квартиру за адресою [ADDRESS] . В задоволенні решти вимог відмовлено. Відповідно до ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Суд приходить до висновку, що під час ухвалення рішення в справі вжиті судом заходи забезпечення позову підлягають скасуванню. Частиною 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог [PERSON] йому підлягають відшкодуванню понесенні та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4560 грн. (640 грн в частині позовних вимог про розірвання шлюбу та 3920 грн в частині позовних вимог про поділ майна). Відповідачу [PERSON] у зв`язку з частковим задоволенням її позовних вимог підлягають відшкодування понесені судові витрат в розмірі 3028 грн (640 грн в частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини та 2388 грн в частині вимог про поділ майна). Решта понесених сторонами по справі судових витрат, в тому числі і на оплату послуг експерта, не підлягають їм відшкодуванню.

Outcome: partial