Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

18 жовтня 2023 року до суду надійшла позовна заява представника позивача [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування\~позовної заяви\~вказано,\~що25 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір безпроцентної позики №Д251021-01. Відповідно до п.1 Договору, Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 64 872,00 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1\~долар США = 26,50 грн.) на день укладання договору еквівалентно 2448 доларів США. В свою чергу Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 25.10.2022 року, з щомісячними фіксованими платежами, відповідно до графіку повернення грошових коштів визначеному в п.5 Договору. Відповідно до п.2 Договору позики, грошові кошти були отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, на підтвердження чого Позичальник надав власноруч написану ним розписку. 25.10.2021 Відповідач надав розписку, якою підтвердив отримання позики у сумі 64 872,00 грн., що еквівалентно 2448 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ ПРИВАТБАНК на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 26,50 грн., та зобов`язався повернути цю суму у строк до 25.10.2022 року Позивачу відповідно до умов Договору позики. Строк повернення грошової суми у повному обсязі настав 25.10.2022 року, однак Відповідач умови договору перестав виконувати з 25.02.2022 р., грошові кошти не повернув, чим допустив прострочення, що й зумовило необхідність звернення до суду за захистом порушених прав та інтересів Позивача. На підставі вищевикладеного, просили стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) основний борг за договором позики у розмірі - 69 309,00 грн. та три відсотки в розмірі 3 383,80 грн., а всього 72 692,80 грн. та судові витрати, а саме витрати на сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. Ухвалою суду від 28.11.2023 відкрито провадження по справі. Позивач та його представник в судові засіданні не з`явилися, в матеріалах справи міститься заява останніх, в якій вони підтримують позовні вимоги та просить суд розглянути справу без їх участі, проти заочного розгляду справи не заперечують (а.с.24). Відповідач, в судові засідання призначені на 18.12.2023, 11.01.2024 та 13.02.2024, про які був повідомлений належним чином, не з`явився, клопотань про відкладення на адресу суду не надсилав, про причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. 25 жовтня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір безпроцентної позики №Д251021-01. Відповідно до п.1 Договору, Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 64 872,00 грн., що за курсом продажів доларів США в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (1\~долар США = 26,50 грн.) на день укладання договору еквівалентно 2448 доларів США. В свою чергу Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 25.10.2022 року, з щомісячними фіксованими платежами, відповідно до графіку повернення грошових коштів визначеному в п.5 Договору. Відповідно до п.2 Договору позики, грошові кошти були отримані Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі, на підтвердження чого Позичальник надав власноруч написану ним розписку. 25.10.2021 Відповідач надав розписку, якою підтвердив отримання позики у сумі 64 872,00 грн., що еквівалентно 2448 доларів США у відповідності до курсу АТ КБ ПРИВАТБАНК на день укладення Договору у сумі за 1 долар США = 26,50 грн., та зобов`язався повернути цю суму у строк до 25.10.2022 року Позивачу відповідно до умов Договору позики. Строк повернення грошової суми у повному обсязі настав 25.10.2022 року, однак Відповідач умови договору перестав виконувати з 25.02.2022 р., грошові кошти не повернув, чим допустив прострочення. Окрім того, позивач просить стягнути на його користь три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідно до п.11 Договору позики, у разі прострочення виконання зобов`язання (несвоєчасне повернення позики або її чергової частини за графіком) Позичальником за даним договором, Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 1% від загальної суми заборгованості, за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо стягнення 3% річних не підлягає задоволенню оскільки договором встановлено інше зобов`язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України\~особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Згідно з частиною першою\~статті 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій\~статті 627 ЦК України\~визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК Українивизначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічні правові висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Так, судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів від 25 жовтня 2021 року. За даним договором сума позики, встановлена п.1 договору отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору (а.с. 13). На підтвердження вказаних обставин позивачем надано також оригінал розписки про отримання грошових коштів у сумі 64872,00 грн., що є еквівалентом 2448 доларів США станом на момент укладання договору від 25 жовтня 2021 року. Відповідно до ч. 1\~ст.\~1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Закон не вимагає наявності підтвердження про вручення вимоги для настання строку повернення позики, а лише пов`язує строк повернення позики із моментом пред`явлення вимоги. Судом встановлено, що договором позики передбачено кінцевий термін повернення грошових коштів до 25 жовтня 2022 року. Водночас із цим, [PERSON] у встановлений строк свої зобов`язання за договором не виконав. За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, звичайно, ставляться. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню, оскільки судом достовірно встановлено факти укладання між сторонами договору позики та отримання відповідачами грошових коштів. Статтею 99 Конституції України\~встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.\~193, ч. 4 ст.\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Окрім того, позивач у своїй позовній заяві просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати на сплату судового збору у розмірі 1073,60 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн. Судом встановлено, що матеріали справи не містять документів на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу. Окрім того, представником позивача в заяві від 18.12.2023 було вказано, що вона має намір подати належні документи, що підтверджують понесені ним витрати на правову допомогу, проте на момент ухвалення рішення такі документи на адресу суду не надходили, а відтак, суд вважає, що в частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на правову допомогу слід відмовити. Згідно з п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Окрім того,\~згідно зч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином з відповідача слід стягнути судовий збір у сумі 1023,62 грн., (69309х1073,60:72692,80 =1023,62 грн.) З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з чим з відповіда на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 69309,00 грн., а також частина сплаченого ним судового збору у розмірі 1023,62 грн.

Outcome: partial