Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

22 жовтня 2020 року до суду надійшов позов [PERSON] до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним. Обґрунтовуючи позов, Позивач зазначив, що його батько спадкодавець [PERSON] був фізично та психічно не здоровою особою у зв`язку з чим не в змозі був здійснити відвідування будь-якого нотаріуса та самостійно не міг вчиняти будь-які нотаріальні дії, а відтак на виконання вимог ст. 215, 1257 ЦК України просив визнати недійсним та скасувати заповіт, який складений [PERSON] 02 квітня 2009 року та посвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси. Ухвалою суду від 26 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою від 26 жовтня 2020 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено частково. Витребувано із Приморської державної нотаріальної контори в м. Одесі належно завірені копії матеріалів спадкової справи, яка відкрита після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] . 16 листопада 2020 року з Приморської державної нотаріальної контори в м. Одесі надійшли належно завірені копії матеріалів спадкової справи, яка відкрита після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] (а.с. 23-60 т. 1) та заповіт [PERSON] від 02 квітня 2009 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 445, у відповідності до якого [PERSON] заповів [PERSON] все своє майно, що буде належати йому на день смерті, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, а також все те, що [PERSON] за законом на день смерті буде мати право. Крім того, свого сина [PERSON] позбавив права спадкувати майно як за заповітом так і за законом (а.с. 44 т. 1) Ухвалою від 03 грудня 2020 року клопотання представника позивача [PERSON] адвоката Бартківа І.Б. про витребування доказів задоволено. Витребувано з Приморської державної нотаріальної контори у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції належним чином посвідчені матеріали спадкової справи щодо майна [PERSON] , померлого в грудні 2019 року актовий запис №12488, за № 567/с/2019 та зареєстровано в Єдиному реєстрі заповітів та спадкових справ № 43017222. Ухвалою суду від 07 червня 2021 року клопотання представника [PERSON] адвоката Бартків І.Б. про залучення третіх осіб задоволено. Залучено до участі у справі Приморську державну нотаріальну контору у м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції та приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяну Миколаївну. Клопотання представника [PERSON] адвоката Бартків І.Б. про заміну неналежного відповідача задоволено. Замінено неналежного відповідача Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради на належного відповідача [PERSON] Продовжено слухати справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , за участю третіх осіб Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяни Миколаївни про визнання заповіту недійсним та надання строку на прийняття спадщини. 26 липня 2021 року від Позивача до суду надійшло клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 29 липня 2021 року клопотання представника [PERSON] адвоката Бартків І.Б. про витребування доказів задоволено. Витребувано належним чином завірені копії з КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я», матеріали медичної документації (медична карта та виписка з медичної карти тощо) [PERSON] , а саме відомості про стан його психічного здоров`я чи захворювання; Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, з матеріалів відповідної пенсійної справи [PERSON] , Довідку № 028125 про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги виданої [PERSON] та Акту № 708, який став підставою видачі Довідки № 028125; Одеського обласного центру Медико-соціальної експертизи, матеріали відповідної (реєстраційної) - особової справи [PERSON] [INFO] . 28 жовтня 2021 року від Позивача до суду надійшло клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. В судовому засідання 08 грудня 2021 року судом протокольно ухвалено: клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи розглянути при дослідженні письмових доказів після допиту свідків. Ухвалою суду від 06 липня 2022 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено. Витребувано з КНП «Міський психоневрологічний диспансер Одеської міської ради» належним чином завірені копії матеріалів відповідної медичної документації (медична карта, епікриз, виписка з медичної карти, тощо) батька позивача [PERSON] 1934 року народження. Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про об`єднання справ. Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року викликано в судове засідання свідків. Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Позивача про залучення третіх осіб. Ухвалою суду від 27 жовтня 2022 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. 23 лютого 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про проведення посмертної психолого-психіатричної експертизи. 22 березня 2023 року від представника [PERSON] до суду надійшло клопотання про відмову у задоволенні заяви про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи. В обґрунтування зазначено, що [PERSON] під час складання та підписання оскаржуваного заповіту працював на посаді юристконсульта у період з 2002 року по 2012 рік, на підтвердження чого було надано відповідь Органу самоорганізації населення комітету мікрорайону «ПРИМОРСЬКИЙ» в місті Одесі від 09 березня 2023 року на адвокатський запит №21/15-пр.3. Судове засідання, яке відбулось 13 червня 2023 року з`явилась відповідач [PERSON] та її представник адвокат Рязанов Ю.А.. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, просили провести судове засідання за відсутності. [PERSON] надала пояснення стосовно обставин справи, зазначила, що у [PERSON] не було психічних відхилень. Під час розмови [PERSON] пояснив [PERSON] , що має намір скласти заповіт на користь неї, оскільки бажає, щоб [PERSON] за ним доглядала. Також в судовому засіданні 13 червня 2023 року надано пояснення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Т.М., яка повідомила про дійсне волевиявлення [PERSON] під час складення заповіту. Під час спілкування з [PERSON] психологічних відхилень вона не помічала, він розумів значення своїх дій при складанні заповіту. Також приватний нотаріус зазначив про подальший розгляд справи за відсутності. В судовому засіданні 13 червня 2023 року допитаний свідок [PERSON] , яка зазначила, що була знайома з померлим [PERSON] . Зазначила, що він був доволі розумною та ерудованою людиною, юристом, під час спілкування психічних відхилень не було. Свідок [PERSON] повідомила суд, що була знайома з померлим [PERSON] , оскільки останній приїздив до них в село, де проживала відповідачка, племінниця [PERSON] .Під час спілкування з [PERSON] психологічних відхилень вона не помічала. Свідок [PERSON] повідомила суд, що є рідною сестрою [PERSON] .. Зазначила, що останні місяці життя [PERSON] , [PERSON] допомагала йому, готувала їжу. Під час спілкування з [PERSON] психологічних відхилень вона не помічала він був розумним чоловіком. Свідок [PERSON] повідомив суд, що є чоловіком [PERSON] .. Він особисто возив [PERSON] до нотаріуса для складання заповіту, оскільки той виявив бажання заповідати належне йому майно [PERSON] яка за ним доглядала та піклувалась. Під час спілкування з [PERSON] психологічних відхилень він не мав, розумів значення своїх дій, був досвідченою людиною, працював юристом, давав консультації та поради. Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 18 липня 2023 року призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Проведення експертизи доручити Одеській філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України». Витрати пов`язані з проведенням експертизи покладено на [PERSON] . У розпорядження експертної установи направлено матеріали справи № 522/18501/20 та технічні записи судових засідань, де були допитані свідки. Зупинено провадження по справі на час проведення експертизи. 17 серпня 2023 року від Позивача до суду надійшла заява про повернення матеріалів справи до суду, поновлення провадження по справі з підстав відсутності коштів за проведення експертизи та достатності доказів того, що батько Позивача на час укладення та нотаріального посвідчення оскаржуваного заповіту страждав на психічні розлади. 05 грудня 2023 року з Одеської філії\~судово-психіатричних\~експертиз державної\~установи «Інститут\~психіатрії,\~судово-психіатричної\~експертизи та\~моніторингу наркотиків\~МОЗ України» до суду надійшли матеріали справи та клопотання експерта про надання додаткових матеріалів. Ухвалою суду від 06 грудня 2023 року поновлено провадження по справі. 05 лютого 2024 року від Приморської державної нотаріальної контори м. Одеса Південного міжрегіонального управління юстиції до суду надійшов лист про розгляд справи за відсутності. 19 лютого 2024 року від [PERSON] до суду надійшли пояснення. В судовому засіданні 27 лютого 2024 року [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Надав пояснення по суті справи, зазначивши, що Позивачу стало відомо про смерть батька тільки 25 серпня 2020 року, під час приїзду до м. Одеси. Зазначив, що батько був психічно хворим, не усвідомлював своїх дій, оскільки під час зустрічей з Позивачем в 2008 році та 2010 році померлий вів себе неадекватно, у нього постійно змінювався настрій. Представник Позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник Відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] . Померлий [PERSON] є батьком [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . 02 квітня 2009 року [PERSON] склав заповіт, що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луцях Тетяною Миколаївною за реєстровим № 445. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] заповідає усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось [PERSON] , [INFO] . Крім того, свого сина [PERSON] позбавив права спадкування на майно як за заповітом так і за законом. Відповідно до тексту заповіту нотаріус засвідчує, що заповіт підписаний нотаріусом, зі слів [PERSON] . Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноручно підписано ним у присутності нотаріуса. Особу його встановлено, дієздатність перевірено. Зазначені правовідносини регулюються нормами ст.ст. 1216-1218 ЦК України пов`язані з набуттям права власності в порядку спадкування. У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Також, відповідно до ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Але свобода заповіту має певні межі: не можна позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині. Свобода заповіту стосується не лише визначення кола спадкоємців, а й визначення обсягу спадкової маси, яку заповідають. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Можна скласти заповіт щодо усієї спадщини або лише щодо її частини. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст.ст. 203-236 ЦК України, у том числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. На підставі ст. 215 ЦК визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до постанов Верховного Суду України №6-1531цс16 від 28.09.2016 року, №36-9цс12 від 29.02.2012 року, №6-9цс12 від 29.02.2012 року, підставою для визнання правочину недійсним може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Згідно до роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч. 2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до п. 2 ст. 105 ЦПК України, для встановлення психічного стану особи зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу, висновок якої у даному випадку є належним доказом, який містить інформацію щодо предмета доказування. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають інше побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, ухвалою від 18 липня 2023 року було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу на вирішення якої поставлено питання: 1.Чи страждав за життя померлий [PERSON] на тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання? 2.Чи страждав за життя померлий [PERSON] на постійний психічний розлад, нервове потрясіння або психічне захворювання? 3.Чи усвідомлював померлий [PERSON] значення своїх дій та чи міг керувати ними під час складання заповіту 04 квітня 2009 року? Проте експертиза не була проведена з підстав заяви позивача про відсутність коштів за проведення експертизи. Слід зазначити, що Позивач надаючи заяву про неможливість сплати коштів за проведення експертизи зазначив, що на його думку достатностньо доказів того, що померлий на час укладення та нотаріального посвідчення оскаржуваного заповіту страждав на психічні розлади. Тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними відбувається з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи (в тому числі посмертної), так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Аналогічний висновок зроблений і в постановах Верховного Суду від 07.02.2018 року у справі № 523/14606/13-ц, від 20.06.2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 12.09.2018 року у справі № 522/25597/13-ц. Зазначене також роз`яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». У відповідності до вимог ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 16.10.2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Дослідивши матеріали справи, а саме медичну документацію відносно [PERSON] , суд зазначає, що остання не свідчить та не підтверджує належним чином обставини того, що станом на час складання заповіту спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Оцінивши в розумінні ст. 89 ЦПК України докази, які наявні в матеріалах справи, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про обґрунтованість вимог Позивача. Також, слід зазначити, що згідно пояснень свідків, які були допитані 13 червня 2023 року, всі стверджували, що психічний стан [PERSON] на час складання заповіту був нормальний, він розумів значення своїх дій та виявив бажання скласти заповіт на відповідачку. Суд враховує також ту обставину, що під час надання пояснень учасників справи та свідків було з`ясовано, що померлий [PERSON] забезпечував сам себе, працював, що само по собі дає підстави вважати, що [PERSON] усвідомлював значення своїх дій під час складення оскаржуваного заповіту. Нотаріус, яка посвідчувала заповіт також підтвердила, що [PERSON] психічних відхилень не мав, він розумів значення своїх дій при складанні заповіту. Суд не приймає доводи позивача відносно того, що померлий страждав на хронічні захворювання з підстав авіакатастрофи, яка мала місце 1989 році, оскільки жодних доказів, які б давали змогу встановити, що станом на 2009 рік (дата складення оскаржуваного заповіту) померлий [PERSON] мав психічні відхилення та не розумів значення своїх дій при складанні заповіту, не надано. При цьому суд приймає до уваги, що позивач пояснив, що не бачив батька у 2009 році, тобто на час складання заповіту, а спілкувався з ним до цього часу у 2008 році та після у 2010 році. Отже, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. З огляду на викладеного, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог про визнання заповіту недійсним, а тому відмовляє в їх задоволенні. Щодо вимог про надання строку на прийняття спадщини, то суд залишає їх без задоволення, оскільки заповіт, який складений [PERSON] 02 квітня 2009 року та посвідчений державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори м. Одеси не визнано недійсним, а відтак [PERSON] позбавлено права спадкування на майно як за заповітом так і за законом, а відтак задоволення вимог про надання строку на прийняття спадщини не буде відновлювати права Позивача за захистом яких останній звернувся до суду. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed