Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У листопаді 2023 року позивачка звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , у порядку спадкування після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позов мотивовано тим, що будинок за адресою: [ADDRESS] , відноситься до суспільної групи господарств колгоспний двір. Станом на 15.04.1991 року в указаному будинковолодінні проживав та був зареєстрований [PERSON] , який помер [INFO] , та після якого відкрилась спадщина. Позивачка дочка спадкодавця звернулася із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки. Дружина спадкодавця [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини. Приватним нотаріусом Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Голік Л. В. позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки відсутні документи, які посвідчують право спадкодавця на нерухоме майно. Позивачка не має іншої можливості зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17\~листопада 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 21 грудня 2023 року 09-00 год., яке відкладалося, востаннє на 28 лютого 2024 року 10-30 год. До суду надійшли заяви від позивачки та третьої особи про проведення підготовчого засідання за їхньої відсутності. Позивачка підтримала позов, просила задовольнити. Третя особа не заперечувала проти задоволення позову. Представник відповідача\~ [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглядати без участі представника. Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~не здійснювалося. Судом установлено, що відповідно до довідки № 03455 від 24.12.2019, виданої КП «Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації», станом на 31.12.2012 житловий будинок, який знаходиться в [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] в цілому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 09.09.1991 виконкомом Ніжинської районної Ради народних депутатів згідно з рішенням № 115 від 29.06.1990 (а. с. 10, 11). Згідно з довідкою № 76 від 20.10.2023, виданою старостою Перебудівського старостинського округу Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області [PERSON] , станом на 15.04.1991 у будинковолодінні за адресою: [ADDRESS] , проживав [PERSON] голова колгоспного двору (а. с. 14). [PERSON] помер [INFO] (а. с. 13). На день смерті [PERSON] постійно проживав та був зареєстрований у [ADDRESS] ; разом з ним на день смерті та протягом 6-місяців за вищевказаною адресою проживали та були зареєстровані: [PERSON] дружина, [PERSON] дочка, що підтверджується довідкою № 235 від 12.10.2016, виданою сільським головою Перебудівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області Зінченком О. В. У спадковій справі міститься заповіт [PERSON] , відповідно до якого все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося, він заповів своїй дочці [PERSON] , яка подала заяву про прийняття спадщини, а дружина [PERSON] подала заяву про відмову від спадщини (а. с. 44). Постановою приватного нотаріуса Ніжинського районного нотаріального округу Чернігівської області Голік Л. В. від 11.02.2020 № 28/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадковий житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлючих документів належності майна спадкодавцеві (а.\~с.\~16). Відповідно до ч. 1\~ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР\~(далі -\~ЦК УРСР) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2\~ст. 123 ЦК УРСР\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - Вказівки № 69). За змістом Вказівок № 112/5 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Відповідно до абз. 2 п. 20 Вказівок № 112/5 виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. Як передбачено\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.\~1216,\~1217,\~1218\~ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У п. 23\~постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, установлено, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] не втратив права на вказане будинковолодіння і є власником указаного будинковолодіння. Як убачається зі спадкової справи, заведеної до майна [PERSON] , спадщину після його смерті прийняла дочка [PERSON] , оскільки була спадкоємицею за заповітом, дружина спадкодавця відмовилася від прийняття спадщини. Таким чином, установлено, що [PERSON] є спадкоємцем після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачка фактично прийняла спадщину в установленому законом порядку після смерті батька, однак позбавлена можливості в позасудовому порядку отримати свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок, тому її права підлягають захисту в обраний нею спосіб. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення в підготовчому засіданні рішення про задоволення позову у зв`язку з визнанням позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved