Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини. Свої позовні вимоги мотивує тим, що він з 2020р. проживав з відповідачкою як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Від даного шлюбу у сторін є дитина [PERSON] , [INFO] . Але спільне життя у них з відповідачкою не склалося, остання постійно вчиняла скандали, доглядом та вихованням дитини не займалася, доглядати дитину допомагала його мати [PERSON] . В березні 2022 року відповідачка виїхала за кордон, а в жовтні повернулася, однак відношення до дитини не змінилося. Таким чином, проживання дитини разом з батьком відповідає його інтересам, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав заяву про проведення слухання справи за його відсутності та за відсутності позивача, проти винесення заочного рішення по справі не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив не надала. Представник третьої особи Служби у справах дітей виконкому Зеленодольської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено в судовому засіданні, сторони з 2020р. проживали як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Від даного шлюбу у сторін є двоє дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 07.10.2021 року в графі батько вказаний [PERSON] , в графі мати [PERSON] . Як вказує позивач, спільне життя у них з відповідачкою не склалося, вона постійно вчиняла скандали, доглядом та вихованням дитини не цікавилась та не приймала участі, доглядала дитину мати позивача [PERSON] 20.02.2022 року відповідач [PERSON] забрала свої речі з будинку де сторони разом проживали залишивши сина [PERSON] на позивача. В березні місяці 2022 року взагалі виїхала закордон. Позивач неодноразово телефонував відповідачці просив повернутися до дитини, але остання на дані прохання не реагувала. В жовтня місяці 2022 року відповідач [PERSON] повернулась із закордону, але у відносинах та ставленню до своєї дитини ні чого не змінилося. Відповідно до довідки № 344 від 25.10.2022 року про реєстрацію та склад сім`ї видану [PERSON] вказано, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою [ADDRESS] з 19.05.2021 року. Відповідно довідки № 343 від 25.10.2022 року виданої Виконавчим комітетом Зеленодольської міської ради вказано, що дійсно малолітній син [PERSON] проживає разом зі своїм батьком [PERSON] . Відповідно до характеристики на [PERSON] видану старостою с. Мар`янське, Зеленодольської міської ради вказано, що відповідач проявила себе з посередньої сторони. Проживала в громадянському шлюбі, на даний час проживає окремо від сім`ї, має малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час виховується в родині батька дитини. Гр. [PERSON] безвідповідальна, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, піклуванням малолітньої дитини не займається, веде кочівний спосіб життя. Відповідно до характеристики виданої на [PERSON] вбачається, що за період проживання на території громади проявив себе з позитивного боку. Відповідно до свідоцтва про право власності від 01.11.1995 року мати позивача [PERSON] , являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Окрім цього, головним спеціалістом ССД Зеленодольської міської ради був складений акт обстеження умов проживання з метою звернення до суду щодо визначення місця проживання дитини, було встановлено, що за адресою [ADDRESS] , житло розміщене на 1 поверсі 1 поверхового будинку, складається з 5 кімнат. Умови проживання задовільні в будинку є всі необхідні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: у дитини окрема кімната, ліжко, одяг, відповідно до сезону. Відповідно до ч.2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст.242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2, 3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного Цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) казано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення пору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як заховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість творення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 32/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 3 травня 1969 року та Закону № 1906-ІУ, а також не містить положень щодо набрання нею цінності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною їдою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. На підставі викладеного, зважаючи на те, що відповідач відзив не надала та жодним чином не спростувала доводи позивача, беручи до уваги те, що суд приймає рішення за наявними в матеріалах доказами, позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Згідно з п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, останній необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved