Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У вересні 2023 року на адресу Шевченківського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] (надалі - позивач) до Головного управління Національної поліції в Київській області (надалі - відповідач 1), Прокуратури Київської області (надалі - відповідач 2), третя особа: Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві, про відшкодування шкоди. Позовна заява обґрунтована тим, що кримінальне правопорушення, потерпілим у якому є позивач полягало у тому, що [PERSON] у шахрайський спосіб привласнила кошти позивача у сумі 35 400,00 грн, діючи у змові з [PERSON] . Позивач знайшов [PERSON] по рекламі в Інтернет і уклав з ним договір про встановлення твердопаливного котла та підключення його до системи опалення у приватному будинку в [ADDRESS] . Під приводом виготовлення димохідних труб і комплектуючих [PERSON] запропонував позивачу сплатити 35 498 грн. [PERSON] на її банківську карту в АТ «КБ «Приватбанк» як передоплату, мотивуючи тим, що вона є його дружиною і веде облік коштів. [PERSON] тривалий час обманював позивача, а потім перестав відповідати на телефонні дзвінки. 18.09.2022 року за заявою позивача керівник сектору дізнання відділу № 1 Бучанського районного управління Головного управління Національної поліції Київській області капітан поліції Байдащук А.Г. розпочав досудове розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДРД за № 12022116380001416 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Позивачу було видано пам'ятку про права потерпілого. У витягу з ЄРДР зазначено, що процесуальними керівниками призначено прокурора Києво-Святошинської окружної прокуратури Олександру Непомнющу та її чотирьох підлеглих. В межах кримінального провадження позивачем було подано до органу досудового розслідування та прокуратури клопотання про вчинення процесуальних дій, які були проігноровані. Крім того, позивачем подано 17 скарг, які були залишені без уваги і без розгляду. Також позивачем було подано 4 скарги до прокуратури на масові порушення чинного законодавства посадовими особами Бучанського РУ. Позивач зазначає, що внаслідок незаконних діянь Бучанського РУ та Києво-Святошинського окружної прокуратури йому було завдано як майнової так і моральної шкоди. Позивач зазначає, що правовою підставою для відшкодування шкоди є бездіяльність органів досудового розслідування, очевидно надмірна та нічим не виправдана тривалість (11 місяців) та неефективність досудового розслідування кримінального провадження, яке на момент розгляду триває. Протиправна бездіяльність Бучанського РУ, як органу уповноваженого на проведення досудового розслідування та Києво - Святошинської окружної прокуратури, уповноважених на здійснення процесуального керівництва досудовим розслідуванням призведуть до того, що строки досудового розслідування будуть завершені без фактичного отримання будь - яких доказів протиправних дій [PERSON] та [PERSON] , без вручення підозри зазначеним особам та без направлення обвинувального акта до суду. Тобто, фактична незаконна бездіяльність вказаних осіб позбавила позивача можливості відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки в межах кримінального провадження. З урахуванням наведеного, позивач вважає, що завдана кримінальним правопорушенням шкода, яка процесуально не може бути відшкодована в межах кримінального провадження через незаконні діяння Бучанського РУ та Києво - Святошинської окружної прокуратури, має бути визнана майновою шкодою, що завдана позивачеві незаконними діями органів державної влади та стягнена за рахунок державного бюджету. Завдана шкода полягає не тільки у втраті коштів в розмірі 33 321,70 грн (з урахуванням уточнених позовних вимог). До неї позивач вважає за необхідне додати моральну шкоду, нанесену здоров`ю позивача у розмірі 50 000 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.09.2023 року справу передано на розгляд судді Аббасовій Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2023 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 04.10.2023 року до суду від Головного управління Національної поліції в Київській області надійшов відзив, в якому відповідач 1 просив у задоволенні позову відмовити. Відзив на позовну заяву обґрунтовано тим, що вимоги позовної заяви в частині відшкодування матеріальної шкоди є такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано жодних доказів, які свідчать про протиправність дій працівників поліції, відповідно немає підстав досліджувати причинно-наслідковий зв`язок між незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю та завданою шкоди. Крім того, реалізація свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. 09.10.2023 року від третьої особа Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві надійшли пояснення, в яких зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню зважаючи на наступне. Матеріальну шкоду позивачу завдано не державними органами, а фізичною особою, заборгованість яка утворилась між двома фізичними особами у приватному порядку, не може вважатись ні збитками, ні шкодою і розумінні положень ст. 22 та ст. 1173 ЦК України. Крім того, позивачем не підтверджений взаємозв`язок між погіршенням стану його здоров`я та бездіяльністю органів досудового розслідування. 12.10.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що у позовній заяві викладено фактичні обставини проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні, які свідчать про незаконні діяння органу досудового розслідування, на які не було належним чином відредаговано процесуальним керівником. Зазначає, що ненадання відповідачем 1 будь-яких доказів на спростування доводів позивача та доведення обґрунтованості власних заперечень підтверджує обґрунтованість позовних вимог. 17.10.2023 року від позивача надійшли заперечення на пояснення третьої особи. 17.10.2023 року від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій позивач просив задовольнити збільшені позовні вимоги у обсязі відшкодування шкоди у розмірі 83 321, 7 грн. 19.10.2023 року від Прокуратури Київської області надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач 2 просив відмовити у задоволенні позову. Відзив обґрунтований тим, що у даному випадку не може застосовуватись ст. 1176 ЦК України, оскільки дана стаття охоплює вичерпний перелік підстав відшкодування завданої шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяної шкоди. В свою чергу позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх вимог. 27.10.2023 року від відповідача 1 надійшов відзив на заяву позивача про збільшення позовних вимог. 01.11.2023 року від позивача надійшла відповідь на відзив Прокуратури Київської області, в якому позивач наголошує, що у кримінальному провадженні на даний час досі не виконані вказівки прокуратури. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15.11.2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до розгляду по суті. 25.11.2023 року від Прокуратури Київської області надійшли заперечення щодо заяви про збільшення позовних вимог. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили її задовольнити в повному обсязі, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог. Представник відповідача 1 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Представник відповідача 2 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просив у поясненнях проводити розгляд справи у їх відсутності. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сектором дізнання відділу поліції № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022116380001416 від 18.09.2022 за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України, з фабули якого вбачається, що 17.09.2022 до ВП № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області надійшла заява [PERSON] про те, що невстановлена особа, шляхом обману, під приводом продажу котла, заволоділа грошовими коштами в сумі 35 398 грн, які належать заявнику, котрі останній перерахував на банківську карту. 23.09.2022 позивач подав керівнику сектору дізнання відділу 1 [PERSON] клопотання про перекваліфікацію кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України. Як вказує позивач, клопотання розглянуто не було, постанову про відмову у задоволенні клопотання позивачу не надано, та в матеріалах кримінального провадження така постанова відсутня. 26.09.2022 позивач подав керівнику сектору дізнання [PERSON] клопотання про ініціювання перед прокурором питання про тимчасовий доступ до речей та документів [PERSON] , які знаходяться в АТ КБ «Приватбанк». 30.09.2022 позивач подав дізнавачу відділу 1 Миколі Чумакову клопотання у якому просив здійснити ряд слідчих та розшукових дій. 04.10.2022 позивач подав дізнавачу Відділу 1 Чумакову М. клопотання, яким просив залучити до матеріалів провадження запис розмови з [PERSON] старшого патруля, що прибув на місце злочину, який служить доказом визнання [PERSON] факту вчиненого ним правопорушення. 06.10.2022 позивач подав начальнику Відділу 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області скаргу на зловживання з боку дізнавача та заяву про відвід М. Чумакова від проведення розслідування та призначення іншого дізнавача, просив перекваліфікувати правопорушення з частини 1 статті 190 КК України на частину 2 КК України, а також вжити заходів щодо розшуку [PERSON] та [PERSON] , допитати їх за участю позивача, оголосити підозру. 12.10.2022 позивач подав начальнику сектору дізнання Відділу 1 [PERSON] клопотання про проведення невідкладних слідчих дій та про ознайомлення з матеріалами провадження. Як зазначає позивач, вказані клопотання розглянуто не було, постанову про відмову у задоволенні клопотань йому не надано. 13.10.2022 позивач подав керівнику Бучанської окружної прокуратури Кравченку P.A. скаргу на бездіяльність Бучанського РУ ГУНП у кримінальному провадженні та на відсутність належного процесуального керівництва. Вказану скаргу за належністю було переадресовано Києво - Святошинській окружній прокуратурі. 24.10.2022 позивач подав начальнику Відділу поліції 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області скаргу на бездіяльність сектору дізнання та клопотання про проведення слідчих дій. Таке клопотання розглянуто також не було. 26.10.2022 позивач подав керівнику Києво - Святошинської окружної прокуратури скаргу на відсутність реагування Києво - Святошинської окружної прокуратури на попередню скаргу. 02.11.2022 Києво - Святошинська окружна прокуратура в особі процесуального керівника Непомнящої О. скерувала керівнику сектору дізнання Відділу 1 А. Байдащуку вказівки у даному кримінальному провадженні, на виконання яких винесено постанову про тимчасовий доступ до документів. Однак, вказану постанову виконано не було, оскільки вказано невірний період. 18.01.2023 позивач звернувся до начальника Відділу поліції 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області зі скаргою на бездіяльність. 25.01.2023, 31.01.2023 позивач звертався до начальника відділу поліції № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області зі скаргами на бездіяльність сектору дізнання, на які, як вказує позивач також відповідей не отримав. 02.02.2023 позивач подав до Києво-Святошинської окружної прокуратури скаргу на зловживання керівника сектору дізнання Відділу 1 Бучанського РУ ГУНП в Київській області Байдащука А.Г. Як вбачається із відповіді на вказану скаргу, від 08.02.2023, прокуратура повідомила, що вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що дізнавачем не виконані вказівки процесуального керівника, не проведені необхідні слідчі дії, у зв`язку із чим, з метою усунення порушень та з метою активізації досудового розслідування у кримінальному провадженні, процесуальним керівником надані повторні вказівки дізнавачу в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України, які на даний час перебувають на виконанні. Крім того, стан досудового розслідування заслухано під час оперативної наради та підготовано проект листа до відділу дізнання ГУ НП в Київській області про виявлені порушення під час здійснення дізнання та ініціювання службової перевірки. Заявнику також повідомлено, що відповідно до вимог ст.ст. 303-307 КПК України скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються суддею місцевого суду за правилами судового розгляду. 16.02.2023 постановою Києво - Святошинської окружної прокуратури надано тимчасовий доступ до інформації, володільцем якої є АТ КБ «Приватбанк». Позивач зазначає, що вказана постанова не охоплювала періоду скоєння кримінального правопорушення, тому отримані у результаті її виконання документи не є доказами, з огляду на що посадові особи Києво - Святошинської окружної прокуратури вдалися до посадової недбалості, підписавши таку постанову. 15.03.2023 позивачем подано Заступнику начальника відділу 1 Бучанського РУ ГУНП в Київській області та керівнику Києво - Святошинської окружної прокуратури заяви про правопорушення за статтями 364 - 366 КК України, вчинені у відділі під час проведення слідчих дій. Листом від 22.03.2023 Києво - Святошинська окружна прокуратура повідомила позивача про те, що вивченням матеріалів кримінального провадження встановлено, що дізнавачем не виконані вказівки процесуального керівника, не проведені необхідні слідчі дії. Так, процесуальним керівником прийняте рішення про перекваліфікацію складу кримінального правопорушення на ч. 2 ст. 190 КК України - шахрайство, вчинене за попередньою змовою групою осіб, а матеріали кримінального провадження скеровані до СВ ВП № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області. Крім того, начальнику СВ ВП № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області процесуальним керівником надані вказівки в порядку п. 4 ч. 2 ст. 36 КПК України, які на даний час перебувають на виконанні. 31.03.2023 позивачем подано Начальнику Бучанського РУП ГУНП у Київській області заяву про посадові правопорушення відділу № 1. Як вбачається із відповіді Києво - Святошинської окружної прокуратури від 04.04.2023 № 55-2267вих 23, наданої [PERSON] , щодо стану досудового розслідування, процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні 22.03.2023 перекваліфіковано кримінальне правопорушення із ч. 1 ст. 190 КК України на ч. 2 ст. 190 КК України. Кваліфікація вказаного кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 190 КК України підпадає під злочин, досудове розслідування яких здійснюється слідчими органів внутрішніх справ, а тому для здійснення досудового розслідування по кримінальному провадженню № 12022116380001416 від 18.09.2022 процесуальним керівником 22.03.2023 змінено підслідність вказаного кримінального правопорушення за СВ ВП № 1 Бучанського РУП ГУ НП в Київській області. Також в матеріалах справи наявний лист Київської обласної прокуратури від 10.04.2023 № 09/3-1435вих23, з якого вбачається, що предметом розгляду було звернення позивача щодо стану досудового розслідування у кримінальному провадженні, можливих неправомірних дій посадових осіб Бучанського РУП ГУНП в Київській області та Києво - Святошинської окружної прокуратури Київської області. З вказаного листа вбачається, що на даний час досудове розслідування триває, проводиться комплекс слідчих та процесуальних дій, спрямованих на забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування з метою прийняття законного процесуального рішення у розумні строки. Разом із цим, за результатами звернень підстав для внесення відомостей щодо можливого вчинення кримінального правопорушення співробітниками Бучанського РУП в Київській області та Києво - Святошинської окружної прокуратури Київської області до Єдиного реєстру досудових розслідувань на даний час не вбачається. Як вбачається із листа Бучанського РУП ГУ НП в Київській області від 28.04.2023 № 2886/109/1400/23, адресованого позивачу, останнього повідомлено, що скарга з приводу протиправних дій з боку начальника сектору дізнання відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області [PERSON] зареєстрована в журналі ЄО за № 229 та розглянута. За порушення службової дисципліни наказом ГУ НП від 25.04.2023 № 162 [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності, оголошено догану. Листом ДВБ Київського обласного управління за № Ж-80/42-09/01-2023 позивача повідомлено, що його звернення щодо можливих неправомірних дій працівників Бучанського РУП ГУНП в Київській області направлено за належністю до слідчого управління ГУ НП в Київській області для вирішення питання щодо організації призначення та проведення службового розслідування. Як вбачається із матеріалів справи, 11.05.2023, 18.05.2023 позивачем подано слідчому та 26.05.2023 заступнику начальника ВП № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області клопотання про проведення слідчих дій. Як вказує позивач, такі клопотання розглянуто не було. 16.06.2023 позивачем подано слідчому Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області В. Перепелиці клопотання про відшкодування завданої шкоди у розмірі 111 692 грн, з яких: 35 400 грн - привласнення коштів потерпілого шляхом шахрайства; медична допомога та лікування - 6 723,5 грн; правова допомога 121 692 грн. Відповіді на вказане клопотання матеріали справи не містять. Також позивачем подано до Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області: 16.06.2023 - заяву про відвід слідчого; 19.06.2023 - заяву про права потерпілого; 21.06.2023 - скаргу про неналежну організацію слідчо - розшукових дій відділу № 1 та заяву про відвід слідчого. 21.06.2023 позивачем подано керівнику Києво - Святошинської окружної прокуратури скаргу на службову недбалість слідчого та ініціювання відводу, у відповідь на яку Києво - Святошинською окружною прокуратурою 26.06.2023 надано відповідь, з якої вбачається, що слідчим не в повній мірі забезпечено виконання завдань кримінального провадження, у зв`язку із чим прокурором ініційоване питання в порядку п. 8 ч. 2 ст. 36, п. 2 ч. 2 ст. 39 КПК України щодо зміни слідчого у кримінальному провадженні, тобто звернення в частині клопотання про відсторонення слідчого прокурором задоволено. Також позивачем 18.07.2023 подано начальнику відділу поліції № 1 Бучанського РУП ГУНП в Київській області скаргу на неналежну організацію слідчих дій та клопотання про надання справи на ознайомлення, на яку надано відповідь від 01.08.2023 про те, що особи, щодо допиту яких заявлено клопотання будуть викликані для допиту у найближчий час; ознайомлення з матеріалами провадження у якості потерпілого можливе за умови визначення зручного часу. Також 01.08.2023, 03.08.2023, 11.08.2023 позивачем подавались до Бучанського РУП ГУНП у Київській області скарги на незаконні дії слідчого, та бездіяльність слідчого, заява про зникнення документів із матеріалів кримінального провадження. Ухвалою слідчого судді Києво - Святошинського районного суду Київської області від 24.08.2023 у справі № 369/12490/23 скаргу адвоката Дубчак Л.С., яка діє в інтересах [PERSON] на бездіяльність Бучанського РУП ГУ НП в Київській області задоволено частково. Зобов`язано уповноваженого слідчого [PERSON] розглянути клопотання від 31.07.2023 потерпілого у кримінальному провадженні № 120221163800001416 за ознаками ч. 2 ст. 190 КК України [PERSON] про виклик [PERSON] та [PERSON] для їх допиту за участю потерпілого. Так, згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено вище судом, досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022116380001416 від 18.09.2022, яке порушено за заявою [PERSON] наразі триває. Під час здійснення досудового розслідування потерпілим [PERSON] подано дізнавачам, у подальшому слідчим відділу поліції № 1 Бучанського районного управління поліції ГУ НП в Київській області, до Києво - Святошинської окружної прокуратури Київської області ряд клопотань та скарг щодо проведення слідчих дій та на бездіяльність Бучанського РУП ГУНП. Статтею 23 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що поліція відповідно до покладених на неї завдань здійснює досудове розслідування кримінальних правопорушень у межах визначеної підслідності. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень (ч. 3 ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію»). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» на прокуратуру покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян. За змістом ч.1 ст. 2 Кримінального процесуального кодексу України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура. Як стверджує позивач, матеріальна шкода полягає у втраті коштів у розмірі 25 400 грн, завданої злочином, а також шкода, заподіяна здоров`ю шляхом загострення серцево - судинної хвороби та виразки шлункового тракту, який з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог становить 7 921,70 грн. Слід зазначити, що у своїй заяві про вчинення кримінальне правопорушення позивач вказав про заволодіння його коштами у сумі 35 398 грн, та позивачем визнається, що із вказаної суми відшкодовано 10 000,00 грн. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до ст. 22 ЦК України збитками є 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. У свою чергу, встановлення розміру завданої шкоди є обставиною, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні у розрізі п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України та не може бути встановлена судом у даному провадженні. Крім того, матеріальна шкода, про відшкодування якої просить позивач заподіяна внаслідок вчинення злочину, а не внаслідок допущеної органом досудового розслідування під час розслідування цього злочину бездіяльності. Оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні триває, позивач не позбавлений можливості задовольнити свої вимоги у разі їх доведення після встановлення винних осіб за їх рахунок, зважаючи на положення ч. 2 ст. 127 КПК України, якою обумовлено, що шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Стосовно шкоди заподіяної здоров`ю позивача у розмірі 7 921,70 грн, яку позивач обґрунтовує тим, що протягом досудового розслідування він не втрачав надії на його швидке завершення та передачу справи до суду, однак у зв`язку із його затягуванням перебував у стані стресу, який призвів до гіпертонічного кризу, з огляду на що був змушений звернутися по медичну допомогу та проходити дороговартісне лікування, а також понести витрати на ліки та медичне обстеження, суд зазначає таке. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Однак, позивачем не доведений розмір заподіяної шкоди, крім того, відсутній причинний зв`язок між заподіяною позивачу шкодою та бездіяльністю органу досудового розслідування. Також слід зауважити, що держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Положення статті 1177 ЦК України передбачають порядок відшкодування шкоди, завданої лише фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення. Згідно з частиною першою статті 1207 цього ж Кодексу шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 ЦК України, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), п. 53, підтримані правовими висновками Верховного Суду в постановах від 08 лютого 2023 року в справі № 423/847/20 (провадження № 61-12412св22), від 18 січня 2023 року в справі № 644/8115/18 (провадження № 61-15831св20), від 23 листопада 2022 року в справі № 242/981/18 (провадження № 61-23065св19) та у інших. Разом із тим, шкода, заподіяна каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, не є предметом даного позову, відтак у суду відсутні правові підстави покладати на державу майнову відповідальність за нерозкритий злочин. В частині заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди у розмірі 50 000,00 грн., яку позивач обґрунтовує тим, що бездіяльність органів досудового розслідування, надмірна тривалість та неефективність досудового розслідування, яке на момент розгляду позову триває, зумовили погіршення як психо - емоційного стану позивача так і фізичного, що викликано постійним стресом від безрезультатності дій та почуття зневіри в ефективності органів правопорядку, слід зазначити таке. За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статей 1166, 1167, 1173 ЦК України. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19). Одним із найважливіших питань, які підлягають встановленню судом при вирішенні зазначеної категорії справ, є доведеність особою заподіяння їй моральної шкоди, внаслідок протиправних дій, оскільки не будь-які неправомірні дії і не будь-які моральні страждання, як-то тимчасові хвилювання, образи, чи незручності, можуть бути підтвердженням такої шкоди. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано майнової чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Слід вказати, що така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови. В постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі № 227/4410/19 (провадження № 61-9407св20), від 22 березня 2021 року у справі № 203/1067/19 (провадження № 61-23293св19), від 25 березня 2021 року у справі № 227/3052/19 (провадження № 61-22337св19), від 23 лютого 2022 року у справі № 530/1122/20 (провадження № 61-6766св21) викладено правові висновки, що вирішуючи питання про стягнення з держави відповідної компенсації, суд має керуватися вимогами Конвенції, інших актів національного законодавства та задля ефективного захисту конвенційного права встановити, зокрема, за порушення якого виду конвенційних обов`язків позивач вимагає від держави компенсацію, і чи обґрунтованим відповідно до цього порушення є її розмір. Разом із цим, у вказаній справі, позивач, посилаючись на бездіяльність органів досудового розслідування та прокуратури та неефективність досудового розслідування, всупереч вимогам процесуального закону, не довів обставини, якими обґрунтовано позовні вимоги, зокрема, те, що йому було завдано моральну шкоду, не обґрунтував її розмір й причинний зв`язок між шкодою й бездіяльністю відповідача. Слід зазначити, що судом проаналізовано надані позивачем докази на підтвердження факту допущеної органом досудового розслідування - Бучанським районним управління поліції Головного управління Національної поліції у Київській області бездіяльності під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12022116380001416 від 18.09.2022, зокрема, документи, складені за наслідками здійснення прокурорського контролю. Проте, у даному спорі суд не наділений повноваженнями встановлювати факт порушення кримінального процесуального законодавства уповноваженими особами правоохоронних органів, зокрема, що стосується висновків про затягування розслідування даного кримінального провадження та його ефективність. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року в справі № 755/15868/20 (провадження № 61-236 св 22). У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців третього, четвертого, п`ятого статті 248-3 ЦПК України та за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення положення абзацу четвертого статті 248-3 ЦПК України (справа щодо конституційності статті 248-3 ЦПК України) від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001 зазначено, що Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської і не може бути предметом оскарження в порядку, визначеному главою 31-А ЦПК України. Матеріали справи не містять доказів, що позивач скористався своїм правом на оскарження бездіяльності органу досудового розслідування та що ухвалами слідчих суддів була констатована бездіяльність органу досудового розслідування при здійсненні досудового розслідування кримінального провадження від 18.09.2022 № 12022116380001416. При цьому, суд враховує, що сам по собі факт триваючого досудового розслідування вказаного кримінального провадження без встановлення порушень кримінального законодавства ухвалою слідчого судді не спричиняє наслідок цивільно-правового характеру і не може бути безумовним доказом того, що дії та/або бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральну шкоду. Відтак, крім власних тверджень про надмірну тривалість досудового розслідування та спричинення вказаним сильних душевних страждань, погіршення стану здоров`я спричинено саме неправомірними діями відповідачів, позивачем не надано будь-яких передбачених ЦПК України доказів заподіяння моральної шкоди. Також суд зауважує, що позивач не навів міркувань, з яких він виходив, визначаючи розмір завданої моральної шкоди, не обґрунтував існування причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та протиправним, на його думку, діянням, не надавши документального підтвердження погіршення стану здоров`я та інших негативних наслідків, викликаних саме неправомірними діями або бездіяльністю органу досудового розслідування. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. З урахуванням наведеного, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі матеріалів, в яких відсутні докази завдання позивачу шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позов про відшкодування шкоди не підлягає задоволенню. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed