Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

І.\~Виклад позиції\~позивача та заперечень відповідача. 1. 30 липня 2019 року Одеський національний медичний університет (далі - позивач) в особі представника, звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), з вимогами, які 21 жовтня 2019 року збільшив, про стягнення суми витрат на навчання у розмірі 62193,00 гривні та суми виплаченої стипендії у розмірі 27633,89 гривні за період з 2008 року по 2014 рік, а також суми сплаченого судового збору у розмірі 2007,00 гривень. 2. Свої вимоги мотивує тим, що з 02 липня 2008 року відповідач вступив до Одеського національного медичного університету на спеціальність «лікувальна справа» та підписав Угоду № 134 про навчання за кошти державного бюджету з метою отримання вищої освіти. У червні 2014 року відповідач закінчив навчання в Університеті та був направлений комісією по розподілу для проходження інтернатури та подальшого працевлаштування відповідно до державного замовлення до комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Управління охорони здоров`я Одеської обласної державної адміністрації у якості лікаря станції швидкої та невідкладної медичної допомоги. До проходження інтернатури та подальшого відпрацювання встановленого законодавством трирічного терміну відповідач мав приступити з 01 серпня 2014 року. У липні 2018 року, під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, шляхом співставлення списків відрахованих студентів та документів, що підтверджують працевлаштування, встановлено факти неприбуття випускників, які навчалися за державним замовленням, до інтернатури, до місця розподілу за державним замовленням, звільненням за невиконання навчальних планів. Як вказано в акті Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23.07.2018 року, Одеським національним медичним університетом в особі ректора [PERSON] зі студентами укладено угоди про підготовку та працевлаштування фахівців з вищою освітою, відповідно до умов якої студент зобов`язується прибути після закінчення вищого навчального закладу освіти на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років після закінчення інтернатури, у разі відмови їхати за призначенням відшкодувати відповідно державному або місцевому бюджету вартість навчання у встановленому порядку. Під час проведення Державною аудиторською службою України ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01.05.2015 року по 01.06.2018 року, Державною аудиторською службою України було надіслано запити до установ здоров`я з питань працевлаштування випускників університету. Як вказано у вказаному акті № 04-21/12 від 23.07.2018 року, відповідно до листа комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 02.07.2018 року № 713, випускник університету [PERSON] , відповідно до наказу комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 04.02.2016 року за № 6-к був зарахований на посаду лікаря спеціаліста Біляївської станції екстреної (швидкої) медичної допомоги. У серпні 2017 року, відповідно до наказу відокремленого підрозділу «Біляївська станція екстреної (швидко) медичної допомоги» комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 11.08.2017 року № 37-к, [PERSON] звільнений із займаної посади за власним бажанням. Вступаючи на навчання за державним замовленням та укладаючи відповідну угоду, особа-абітурієнт є обізнаною із фактом необхідності проходження інтернатури та відпрацювання певного строку після закінчення навчання. Позивач умови угоди № 134 від 02 липня 2008 року виконав у повному обсязі, а саме відповідач пройшов повний курс навчання в ОНМедУ за державний кошт, не сплачуючи за навчання власні грошові кошти, отримав відповідну кваліфікацію та спеціальність за кошти бюджету. У свою чергу, відповідач умови договору не виконав, а саме з часу закінчення навчального закладу та проходження інтернатури не відпрацював встановлений трирічний термін відповідно до направлення управління охорони здоров`я. На підставі акту Державної аудиторської служби України № 04-21/12 від 23 липня 2018 року, економічним відділом Одеського національного медичного університету зроблено розрахунок за період з 01 вересня 2008 року по 30 червня 2014 року, відповідно до якого сума витрат на навчання [PERSON] (без урахування стипендіального фонду) складає 62193,00 гривні. Згідно вказаного розрахунку відповідачу була виплачена стипендія у розмірі 27633,89 гривні. З вказаних підстав позивач звернувся до суду. 3. 13 березня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. В обґрунтування зазначив, що не згодний з твердженням позивача щодо невідпрацьованого трирічного терміну, оскільки єдиним нормативно-правовим актом, який нібито визначав обов`язковість такого відпрацювання був Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням», затверджений Постановою Кабінету міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, але він втратив чинність 07 червня 2017 року. По-друге зазначив, що п. 14 Порядку було передбачено, зокрема, що у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення за власним бажанням, протягом трьох років випускник зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати, але відповідно до п. 5 вказаного Порядку, вищий навчальний заклад не є замовником навчання за державним замовленням, а є лише виконавцем державного замовлення, тому Одеський національний медичний університет не є належним позивачем, а є лише виконавцем державного замовлення. По-третє, відповідно до п. 4 Порядку, який втратив чинність, Міністерству фінансів разом з Міністерством освіти і науки, Міністерством економічного розвитку і торгівлі, Міністерством юстиції та Національним Банком до 01 січня 1997 року було доручено розробити і затвердити Порядок визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення ними умов угоди про працевлаштування, але він не був прийнятий і не затверджений. Щодо стягнення суми виплаченої стипендії зазначив, що для отримання стипендії не достатньо лише бути студентом, який здійснює навчання за державним замовленням, а і необхідно володіти певними особистими якостями, а саме успішним навчанням, а тому відповідач вважає, що відсутні правові підстави для стягнення отриманої стипендії. (а.с. 73-76) 4. 23 квітня 2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій зазначив, що відповідач вільно обрав та погодився на здобуття медичної освіти, та міг відмовитися на будь-якому етапі її здобуття. Натомість відповідач підписав Угоду та низку інших документів чим підтверджував свою волю та бажання продовжувати навчання за державні кошти та одержувати стипендію. Також зазначив, що на момент укладення угоди, її положення відповідали вимогам чинного законодавства. Відповідач підписавши Угоду підтвердив свою волю та бажання отримати послуги від Одеського національного медичного університету та зобов`язався виконати умови Угоди зі своєї сторони, що повністю відповідає чинному законодавству України. Звернув увагу суду на те, що позивач не заперечує проти того, що кошти повинні бути компенсованими замовнику та повернуті до державного бюджету, оскільки відповідач проходив навчання за державним замовленням. Щодо неналежного позивача зазначив, що між позивачем та відповідачем існують договірні правовідносини, а законодавство України встановлює обов`язок відповідача належно виконати своє договірне зобов`язання, а прийняття та затвердження Порядку не впливає на цивільно-правові відносини, які склалися між позивачем та відповідачем. Стосовно виплати стипендії зазначив, що виплата академічної стипендії є законодавчо встановленою складовою вартості навчання та інших витрат підготовки одного кваліфікованого фахівця, а тому факт її виплати свідчить про збільшення вартості підготовки вказаного спеціаліста, не залежно від підстав її виплати конкретному студенту в період навчання. Крім того, порядок виплати стипендії позивачеві у відповідних розмірах був передбачений нормативно-правовими актами за результатами навчання, тобто був обов`язковим та не носив характер добровільного заохочення відповідача з боку позивача. (а.с. 85-88) 5. 24 квітня 2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшли заперечення. В обґрунтування наголосив на тому, що право на відшкодування витрат на навчання має виключно замовник, а позивач не є замовником навчання за державним замовленням, а є лише виконавцем державного замовлення, що позивачем ніяким чином не спростовано. Щодо посилань позивача на те, що між ним та відповідачем існують договірні відносини, звернув увагу суду на те, що підставою позову є саме положення Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22.08.1996 року, за яким нібито у відповідача існує обов`язок відшкодувати вартість навчання позивачу, а тому зважаючи на те, що підставою позову є саме приписи вищевказаного Порядку, відповідач вважає, що позов задоволенню не підлягає у зв`язку з неналежністю позивача та відсутністю порушень прав позивача, що було визнано самим позивачем. Щодо посилання позивача на цивільно-правові відносини між сторонами зазначив, що саме не прийнятим та не затвердженим Порядком визначення та відшкодування випускниками вартості навчання у разі порушення умов угоди про працевлаштування мала б бути врегульована процедура відшкодування витрат за навчання у разі наявності на те підстав, але, у зв`язку з його відсутністю, наразі неможливо стягнути витрати за навчання з відповідача та визначити суму, яка підлягала б стягненню. Стосовно виплати стипендії вказав на те, що порядок призначення і виплати стипендії, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення», де, зокрема, зазначається, що академічна стипендія виплачується за рейтингом, який формується на підставі декількох чинників, зокрема, успішності, яка безпосередньо залежить від самого студента та його особистих якостей, відтак посилання позивача на те, що академічна є обов`язковою та виплачується у будь якому випадку є безпідставним та спростовується приписами Постанови Кабінету Міністрів України від 12 липня 2004 року № 882 «Питання стипендіального забезпечення». Окрім цього звернув увагу суду, що відповідно до п. 21 Порядку працевлаштування не передбачено, що до витрат за навчання входить також й стипендія. Також акцентував увагу суду на тому, що відповідно до п. 3 розділу І Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я № 367 від 25.12.1997 року цей порядок розповсюджується на випускників державного вищого медичного (фармацевтичного) закладу освіти ІІІ-ІV рівнів акредитації, якому після навчання в інтернатурі присвоєно кваліфікацію лікаря (провізора) спеціаліста. В той час, як відповідач не є провізором та навчався не в фармацевтичному державному вищому закладі освіти, відтак приписи цього Порядку взагалі не можуть розповсюджуватися на відповідача. Також зазначив, що ні з матеріалів справи, ні зі змісту позовної заяви не вбачається із яких складових складаються витрати на навчання на кожний рік. (а.с. 109-113) \~ \~ \~ \~ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 6. 21 жовтня 2019 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про збільшення позовних вимог. (а.с. 46-47) 7. 21 жовтня 2019 року від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи з додатками. (а.с. 48-50) 8. 20 листопада 2020 року від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про зупинення провадження у справі з додатками. (а.с. 130-142) 9. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, але надав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити в повному обсязі. (а.с. 152-153) 10. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився але представником надано заяву про розгляд справи у відсутність сторони відповідача, проти задоволення позовної заяви заперечував, відзив підтримав в повному обсязі. (а.с. 179) ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. 11. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року, цивільну справу № 522/12994/19 направлено за територіальною підсудністю до Біляївського районного суду Одеської області. (а.с. 27-28, 33) 12. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 жовтня 2019 року, цивільну справу № 522/12994/19, передано на розгляд судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. (а.с. 34) 13. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 03 жовтня 2019 року було прийнято позовну заяву та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Окрім того, відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. (а.с. 35) 14. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 30 червня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено до розгляду справу на 20 листопада 2020 року. (а.с. 126) 15. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 08 лютого 2021 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі задоволено. Провадження по справі до розгляду в касаційному порядку справи № 607/3693/17 (провадження № 14-151 цс 20) зупинене. (а.с. 145-146) 16. Ухвалою судді Біляївського районного суду Одеської області Галич О.П. від 07 лютого 2023 року відновлено провадження по цивільній справі та призначено судове засідання на 25 квітня 2023 року. (а.с. 151) 17. Верховний Суд у своїй Постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц вказав, що, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. 18. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом обставини та зміст спірних правовідносин. 19. Судом встановлено, що 02 липня 2008 року між Одеський державний медичний університет та [PERSON] було укладено угоду № 134. (а.с. 9) 20. Відповідно до умов Угоди, університет прийняв на себе обов`язки стосовно навчання студента у відповідності з діючим законодавством та, при наявності відповідного фінансування, сплачувати стипендію студенту згідно діючого законодавства. А студент, зобов`язався прибути після закінчення Університету на місце працевлаштування за направленням Міністерства охорони здоров`я, відпрацювати там не менше трьох років за спеціальністю після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати за направленням Міністерства охорони здоров`я або відмови відпрацювати там не менш трьох років повинен відшкодувати до державного бюджету вартість навчання, в установленому порядку. Студент, що вступив до університету за цільовим направленням УОЗ, після закінчення Університету зобов`язується відпрацювати за місцем призначення згідно направлення не менше трьох років в сільській місцевості. 21. 30 червня 2014 року на ім`я [PERSON] видано диплом спеціаліста серії [NUMBER] . (а.с. 10) 22. Відповідно до копії списку працевлаштування персонально кожного випускника медичних, медико-профілактичного, стоматологічного та фармацевтичного факультетів Одеського національного медичного університету випуску 2014 року, [PERSON] направлено за місцем проживання лікарем станції швидкої та невідкладної медичної допомоги. (а.с. 11-13) 23. Відповідно до наказу управління охорони здоров`я облдержадміністрації від 11.07.2014 року № 147-к [PERSON] направлений комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу в КУ «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» на посаду лікаря станції швидкої та невідкладної допомоги з 01 серпня 2014 року та призначений на посаду лікаря-інтерна КУ «Одеська міська станція швидкої медичної допомоги» для проходження 2-річної спеціалізації (1-ц рік 5 міс., 2-й рік 3 міс.) за спеціальністю медицина невідкладних станів. (а.с. 18) 24. Відповідно до копії направлення на роботу № 11 від 01 серпня 2014 року [PERSON] направляється в розпорядження КУ «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» згідно з карткою працевлаштування 29 листопада 2013 року. (а.с. 19) 25. Згідно копії акту ревізії фінансово-господарської діяльності Одеського національного медичного університету за період з 01 травня 2015 року по 01 червня 2018 року № 04-21/12 від 23 липня 2018 року, відповідно до листа комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 02 липня 2018 року № 713 випускники Університету, зокрема, [PERSON] відповідно до наказу комунальної установи» Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 04 лютого 2016 року № 6-к були зараховані на посаду лікарів спеціалістів Біляївської станції екстреної (швидко) медичної допомоги. У серпні 2017 року відповідно до наказу відокремленого підрозділу «Біляївська станція екстреної (швидко) медичної допомоги» комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» від 11 серпня 2017 року № 37-к [PERSON] звільнений із займаної посади за власним бажанням. (а.с. 14-17) 26. Витрати на навчання за державним замовленням (без урахування стипендіального фонду) у відношенні [PERSON] , лікувальна справа (01.09.2008 року 30.06.2014 року) становить 62193,00 гривні (а.с. 20) 27. Згідно з копією розрахункової відомості по періоду нарахування за 01 вересня 2008 року 31 серпня 2014 року [PERSON] отримав стипендії на загальну суму 27633,89 гривні. (а.с. 21-22) 28. З копії відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів [PERSON] № 40892 від 28.02.2020 року, вбачається, що останній в період навчання отримував окрім суми стипендії (код 150) в той самий день ще інші доходи (код 127). (а.с. 79-81) V. Оцінка Суду. 29. Положеннями ст.ст. 15, 16 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 30. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 31. Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 32. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 33. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 34. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 35. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 36. За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. 37. Відповідно до ч. 2 ст. 52 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов`язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 38. Обов`язок випускника відшкодувати до державного бюджету повну вартість навчання за умов, що були погоджені між сторонами, передбачено п. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», п. 14 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалася за державним замовленням» (чинна на час укладення угоди про підготовку фахівця з вищою освітою від 16 липня 2014 року № 690) та п. 21 Порядку працевлаштування випускників державних вищих медичних (фармацевтичних) закладів освіти, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25 грудня 1997 року № 367. 39. Відповідно до зазначених вище нормативних актів випускник повинен прибути до місця призначення у термін, визначений у направлені на роботу; незгода випускника з рішенням комісії з працевлаштування випускників не звільняє його від обов`язку прибути на роботу за призначенням; у разі, якщо його звільнено за власним бажанням протягом навчання в інтернатурі та трьох років після закінчення останньої, він зобов`язаний відшкодувати у встановленому порядку відповідно до державного або місцевого бюджетів вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. 40. У постанові від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо між сторонами укладеної угоди про підготовку фахівця з вищою освітою передбачений обов`язок цього фахівця після закінчення відповідного навчання відпрацювати три роки, наприклад, в закладі охорони здоров`я, куди цей фахівець (випускник) буде направлений за розподілом, а також його обов`язок компенсувати (відшкодувати) замовнику його навчання вартість витрат цього замовника на це навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (наприклад, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом), то зазначене зобов`язання з відшкодування витрат на навчання є цивільно-правовим договірним зобов`язанням. 41. Положення ч. 1 ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України щодо зворотної дії в часі закону, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, в даному разі потрібно розуміти так, що особа звільняється від встановленої законом цивільної відповідальності, в тому разі коли така відповідальність закріплена лише скасованим законом, однак скасування закону, який передбачає цивільну відповідальність особи, за загальним правилом не звільняє її від цивільної відповідальності на користь контрагента, якщо така відповідальність закріплена і в чинному цивільно-правовому договорі, укладеному цією особою. 42. За таких обставини суд вважає, що на час укладення між сторонами угоди № 134 від 02 липня 2008 року, та вступу відповідача до Одеського державного медичного університету, діяли положення ст. 52 Закону Украйни «Про освіту» від 23.05.1991 року, тому правовідносини, які виникли між сторонами регулюються укладеною угодою № 134. 43. Враховуючи викладене, суд вважає, що доводи сторони відповідача, щодо неможливості застосування до спірних правовідносин норм постанови Кабінету міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року, у зв`язку з втратою чинності на момент подання позову, спростовуються вищезазначеним. 44. Обов`язок особи відшкодувати на користь держави кошти, витрачені на її навчання (пов`язані із цим витрати, їх окремі види тощо) за невиконання вимоги про відпрацювання за направленням не є втручанням у право власності особи, гарантоване ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції, та не становить порушення принципу пропорційності. Відповідно до практики ЄСПЛ такі суми відшкодування на корить держави можуть визначатись з урахуванням вартості навчання, виплат на утримання особи, яка навчається (наприклад, вартість проживання, їжі та обладнання, наданих особі під час навчання), субсидованої державою стипендії особі, яка навчається. 45. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 26\~січня 2021\~року у\~справі №\~607/3693/17\~(провадження\~№ 14-151цс20)\~викладено правовий\~висновок,\~що «отриману випускником вищого навчального закладу під час навчання академічну стипендію слід вважати такою, що входить до складу витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі неприбуття цього випускника за направленням або його відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема, відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом). 46. Зобов`язання випускника вищого навчального закладу щодо повернення здійснених на навчання витрат, які випускник такого закладу має компенсувати замовникові його навчання у разі його неприбуття за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням (зокрема відпрацювати три роки в закладі охорони здоров`я, куди випускник направлений за розподілом) є мірою цивільно-правової відповідальності цього випускника і водночас, способом захисту майнових прав та інтересів замовника навчання. 47. До спірних правовідносин між випускником вищого навчального закладу та замовником його навчання щодо повернення здійснених витрат на це навчання, підлягає застосуванню відповідна норма ст. 52 Закону України «Про освіту», чинна на момент виникнення між відповідними випускником та вищим навчальним закладом правовідносин щодо навчання випускника, якщо відповідна міра цивільно-правової відповідальності передбачена укладеним договором про надання освітніх послуг». 48. Суд вважає, оскільки відповідач добровільно підписуючи угоду № 134 від 02 липня 2008 року, яка передбачає відшкодування вартості навчання у разі відмови працевлаштуватися і відпрацювати не менше трьох років, навчався за кошти державного бюджету, після отримання диплому не відпрацював не менше трьох років, тобто не дотримався вимог законодавства України та угоди № 134 від 02.07.2008 року, тому має відшкодувати витрати на навчання його в університеті у розмірі 89826,89 гривень, яка складається з: 62193,00 гривень - витрати на навчання, 27633,89 гривень сума виплаченої стипендії. 49. Обґрунтування відповідача про те, що позивачем позов подано не у зв`язку з порушенням будь-яких його прав, а в інтересах державного бюджету, при цьому пред`явив вимогу про стягнення коштів на свою користь не заслуговують на увагу, з огляду на таке. 50. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 607/3693/17 (провадження № 14-151цс20) зазначено, «якщо частина друга статті 52 Закону України про освіту 1991 року була чинною на час вступу студента до вищого навчального закладу, та особа, яка претендує на отримання вищої освіти, добровільно підписала угоду про підготовку фахівця з вищою освітою, навчалася за кошти державного бюджету, погодилася відшкодувати вартість цього навчання, погодилася на працевлаштування її відповідним навчальним закладом на умовах зазначеної угоди та отримала направлення на роботу, то у разі відмови цієї особи відпрацювати відповідно до умов зазначеної угоди встановлений термін відпрацювання заклад освіти, який забезпечив відповідне навчання цієї особи, може в судовому порядку стягнути з неї кошти за навчання». 51. Оскільки угода № 134 від 02 липня 2008 року, укладена між Одеським державним медичним університетом та [PERSON] , то університет має право звернутися до суду із позовом про стягнення витрат на навчання за державним замовленням. 52.\~Окрім цього\~у постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20) зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст.ст. 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у ст.ст. 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків. 53. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. 54. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. 55. Положеннями укладеної між сторонами угоди № 134 не передбачено можливості її одностороннього розірвання. Докази розірвання угоди № 134 матеріали справи не містять. 56. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 57. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 58. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. 59. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 60. Таким чином, з огляду на викладене вище, виходячи із фактичних обставин справи, умов чинного законодавства, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 61. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 63. Відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача судовий збір, витрати по сплаті якого понесені позивачем і документально підтвердженні. Зокрема, згідно платіжного доручення № 1339 від 25.06.2019 року (а.с. 2) та платіжного доручення № 1751 від 07.08.2019 року (а.с. 49) стороною позивачка було сплачено 2007,00 гривень судового збору за подання позовної заяви, які підлягають стягненню з відповідача.

Outcome: approved