Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного пункту правочину та стягнення грошових коштів у порядку реституції, в якій просить стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 14950 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Бородянського районного суду міста Києва від 13 вересня 2023 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до позивачки про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1001844535801 від 24 березня 2021 року задоволено частково, зокрема стягнуто з позивачки на користь банку заборгованість в сумі 83365 грн. 18 коп. Натомість позовні вимоги про стягнення з позивачки заборгованості за комісією залишено без задоволення у зв`язку з необґрунтованістю. З розрахунку суми заборгованості по комісії за кредитним договором, який є частиною розрахунку заборгованості позивачки перед банком за кредитним договором № 1001844535801 від 24 березня 2021 року, позивачкою було сплачено комісію за обслуговування у період з квітня по серпень 2021 року в сумі 14950 грн. Такими чином, позивачка вважає, що у зв`язку з визнанням судом нікчемного пункту кредитного договору щодо обов`язку сплати комісії, вона має право на стягнення з відповідача грошових кошти в сумі 14950 грн. у порядку реституції, які сплачені на виконання умов кредитного договору. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 листопада 2023 року, головуючим суддею у справі визначено Будзан Л.Д. 28 листопада 2023 року ухвалою судді Подільського районного суду міста Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про застосування наслідків недійсності нікчемного пункту правочину та стягнення грошових коштів у порядку реституції. Розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Позивачка в судове засідання не з`явилась, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, та як вбачається з матеріалів позовної заяви, остання просить справу слухати за її відсутності та у разі неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, в матеріалах цивільної справи міститься рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення АТ «ПУМБ», з якого вбачається, що 01 грудня 2023 року уповноваженою особою відповідача отримано повідомлення про дату та час розгляду справи, однак відзиву на позовну заяву не суду не надано. У зв`язку з розглядом справи за відсутності всіх учасників справи в порядку спрощеного провадження, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідач своєчасно і належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, не використав наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду сторони позивачки, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13 вересня 2023 року Бородянським районним судом Київської області ухвалено рішення у цивільній справі № 939/1309/23 яким позов Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 83365 грн. 18 коп., а також судовий збір в сумі 1700 грн. 36 коп. Зі змісту рішення суду вбачається, що судом положення п. 4 кредитного договору, укладеного між [PERSON] та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку сплати комісії за обслуговування кредиту щомісячно у розмірі 2.99 % визнано нікчемними та у стягненні заборгованості за комісією відмовлено. Вищевказане рішення суду набрало законної сили 14 жовтня 2023 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З копії розрахунку суми заборгованості по комісії вбачається, що позивачці банком нараховано до сплати комісію у розмірі 2990 грн. щомісячно. Згідно наданих позивачкою копій квитанції вбачається, що останньою у період з квітня по серпень 2021 року сплачувалась комісія банку у розмірі 2990 грн. щомісячно, що в сумі складає 14950 грн. Звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилалась, як на підставу для задоволення своїх позовних вимог на застосування до спірних правовідносин реституції передбаченої ст. 216 ЦК України, а також на безпідставне набуття у власність відповідачем грошових коштів. У статті 216 ЦК України встановлено правові наслідки недійсності правочину. У частині першій цієї статті зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з частиною другою статті 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частиною першою та другою статті 216 ЦК України, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абзацом 2 частини п`ятої статті 216 ЦК України таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів). Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину. Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину. Згідно з частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України». Системне тлумачення абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України та пункту 1 частини третьої статті 1212 ЦК України свідчить, що: (а) законодавець не передбачив можливість здійснення односторонньої реституції; (б) правила абзацу 1 частини першої статті 216 ЦК України застосовуються тоді, коли відбувається саме двостороння реституція; (в) в тому разі, коли тільки одна із сторін недійсного правочину здійснила його виконання, то для повернення виконаного підлягають застосуванню положення глави 83 ЦК України (висновок щодо застосування норм права викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 396/29/17). З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що факти, викладені позивачкою у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного пункту правочину та стягнення грошових коштів у порядку реституції знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, є достовірними та обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими письмовими доказами і вважаються судом доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1073 грн. 60 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскількипозивачка була звільнена від його сплати при зверненні до суду із позовом. На підставі викладеного та

Outcome: approved