Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернулась до суду з позовом до [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що їй на праві власності належить 55/200 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Крім неї також зареєстровані у у будинку чоловік позивачки [PERSON] , а також син [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з 2018 року відповідачі не проживали і не проживають в даному будинку. Реєстрація відповідачів створює їй незручності, а тому просить визнати [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме 55/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 18.10.2023 року відкрито провадження у справі з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Від відповідача надійшла заява, в якій просив справу слухати у його відсутності, позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечив. Представник органу опіки та піклування Луцької міської ради в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог\~статті 47 Конституції України\~держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. \~ \~ \~ \~ За\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень\~статей 391 ЦК України\~власник\~майна\~має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Згідно зі\~статтею 156 ЖК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою\~статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов: непроживання члена сім`ї без поважних причин понад один рік та відсутність поважних причин непроживання за адресою такого жилого приміщення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 55/200 частин житлового будинку , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] вбачається, що в будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та його малолітній син [PERSON] , [INFO] . Факт непроживання [PERSON] в житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] підтверджується повідомленням Луцького РУП у Волинській області. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Своєю заявою від 05.02.2024 року, поданою відповідачем [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах малолітнього [PERSON] , останній визнає позовні вимоги про визнання його та його малолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Відтак, дані обставини, у відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню в даній справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, та визнати, [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими що втратили право користування житловим приміщенням, а саме 55/200 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . На підставі викладеного та

Outcome: approved