Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом у якому просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що належала його батьку. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті свого батька, він, як спадкоємець за законом звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини у вигляді вказаного нерухомого майна. Однак, нотаріусом було відмовлено у цьому через розбіжність відомостей стосовно часток сіввласників у документі, що підтверджує право власності спадкодавця на вказане нерухоме майно (а.с. 27 32). В судове засідання ніхто не прибув. Представники сторін та треті особи надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 09 грудня 2021 року (а.с. 11). З матеріалів\~спадкової справи\~№ 42/2021\~до майна\~померлого [PERSON] \~вбачається,\~що спадкоємцями\~померлого за\~законом є\~його сини\~ позивач\~у даній\~справі [PERSON] \~та третя\~особа у\~даній справі\~ [PERSON] ,\~що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 18 листопада 1983 року та серії [NUMBER] від 15 жовтня 1988 року (а.с. 9, 85). При цьому, [PERSON] заявою від 14 червня 2022 року на ім`я нотаріуса відмовився від спдащини після смерті батька на користь свого брата [PERSON] (а.с. 83). Позивач звернувся до нотаріуса з метою прийняття та оформлення спадщини за законом після померлого батька, що підтверджується відповідною заявою від 11 грудня 2021 року (а.с. 76). Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Шелудченко О.В. від 22.03.2023 року № 62/02-31, позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , що належала його батьку, через розбіжність відомостей стосовно часток сіввласників у правовстановлюючих документах (а.с. 13 14). На підставі розпорядження № 1771 від 10 травня 1994 року, 10 травня 1994 року було видано Свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира [ADDRESS] дійсно належала на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] (а.с. 16). Одночасно, суд враховує, що рішенням суду від 27 грудня 2002 року було розірвано шлюб між [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується випискою з рішення (а.с. 10). Також, суд враховує загальновідомі обставини перейменування вулиць в селищі Гребінки та зміни адміністративно-територіального поділу районів у Київській області за Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів», внаслідок чого станом на дату постановлення цього рішення суду селище Гребінки розташоване в адміністративних межах Білоцерківського району Київської області. При вирішенні справи по суті, суд приймає до уваги та керується відомостями вказаними саме у даному правовстановлюючому документі, оскільки він є первинним стосовно зазначеного ерухомого майна. Натомість, інші письмові документи у вигляді відповідей на запити, які було отримано нотаріусом та використано за змістом постанови від 22.03.2023 року № 62/02-31 якою позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, є похідними від первинного свідоцтва та містять помилки реєстратора БТІ, про що безпосередньо вказано в архівній довідці КП КОР «Київське обласне БТІ» № Вс0822065/а від 27 вересня 2022 року (а.с. 90). Отже, квартира [ADDRESS] належала позивачу, його батькам і брату на праві спільної часткової власності. Норма частини першої статті 355 ЦК України передбачає, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини першої статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно із нормою частини другої статті 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Оскільки, матеріали справи не містять відомості про те що домовленістю між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , законом або рішенням суду встановлено їх частки у квартирі [ADDRESS] , у суду існують об`єктивні підстави вважати, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності на дану квартиру були рівними. Як наслідок, суд вважає, що [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] й [PERSON] на праві спільної власності належала квартира [ADDRESS] у рівних частках по 1/4 частині кожному. У звязку із цим, суд також застосовує роз`яснення, що надані в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за змістом яких: -у разі\~смерті співвласника\~приватизованого будинку\~(квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК). Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця (абзац 2 пукнту 12 постанови); -при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило частини першої статті 1278 ЦК про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. При розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності (абзац 1 пункту 26 постанови). Враховуючи, що спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, суд приходить до логічного і послідовного висновку про те, що частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. Отже, при розподілі такої спадщини необхідно застосовувати норми, що регулюють відповідні правовідносини спільної часткової власності. Тобто, позивач має право на спадкування однієї цілої частки квартири [ADDRESS] в розмірі 1/4 частини, яка належала його батьку як співвласнику вказаного нерухомого майна. До складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому суд враховує, що за життя спадкодавця, усі співвласники зазначеної квартири не реалізували свої цивільне право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Проте, на переконання суду, вказана обставина не є достатньою підставою для відмови у визнанні за позивачем як спадкоємцем співвласника права власності на ту частину вказаного нерухомого майна, на яку мав право спадкодавець. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що право позивача щодо спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на відповідну частину вказаного нерухомого майна на яку мав право його батько. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved