Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У листопаді 2023 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення аліментів на утримання дітей. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на такі обставини. 07.10.2010 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 07.10.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1320. Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . Указане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.11.2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1656 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 13.05.2016 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №703. 07.12.2020 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/4477/20 шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу діти сторін зареєстровані та проживають разом із Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Указане підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 10.11.2023 року №2023/009206734, №2023/009206785 та №2023/009206875. Діти перебувають на повному утриманні Позивача. У свою чергу остання не в змозі самостійно утримувати дітей, забезпечувати їх усім необхідним. За таких умов, Позивач просила суд стягнути з Відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 10.11.2023 року і до повноліття дітей. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 23.11.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 20). 15.12.2023 року судове засідання відкладено задля повторного виклику Відповідача (а.с.23). 19.01.2024 року до канцелярії суду Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній позовні вимоги до себе визнав частково, просив стягнути з нього аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 гривень на кожну дитину окремо на місяць. Наголосив, що ним після розірвання шлюбу надавалася матеріальна допомога дітям, докази чого було ним приєднано до відзиву. Просив суд врахувати те, що він є фізичною особою-підприємцем та не має стабільного доходу. Звернув увагу на те, що він не має свого житла, проживає у орендованій квартирі. Повідомив, що стан його здоров`я погіршився, у зв`язку із чим мусить нести додаткові витрати (а.с. 31-35). 15.02.2024 року у судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні за змістом позовної заяви. Наполягав на стягненні аліментів не у фіксованому розмірі, а у частці від усіх видів доходу відповідача, оскільки закон надає саме стягувачу аліментів право обрання способу такого стягнення. 15.02.2024 року у судовому засіданні Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечували частково, просили стягнути аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2500,00 гривень на кожну дитину окремо на місяць. Надали пояснення, аналогічні за змістом відзиву на позовну заяву. Відповідач також пояснив суду, що він зареєстрований у якості ФОП та його дохід є нестабільним. Він дійсно має у власності дванадцять земельних ділянок, частину з яких здає у оренду, а на іншій частині здійснює господарську діяльність самостійно. У 2023 році від оренди він отримав 99000 гривень. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 07.10.2010 року між сторонами було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 07.10.2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1320 (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають двох дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . Указане підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 01.11.2013 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис №1656 та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 13.05.2016 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис №703 (а.с. 7, 8). 07.12.2020 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/4477/20 шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 9-10). Після розірвання шлюбу діти сторін зареєстровані та проживають разом із Позивачем за адресою: [ADDRESS] . Указане підтверджується витягами з реєстру територіальної громади від 10.11.2023 року №2023/009206734, №2023/009206785 та №2023/009206875 (а.с. 11, 12, 13). Указані обставини сторонами не оспорювалися. 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями ч.1-ч.3 статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до абзацу другого частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За правилами частин 1 та 2 статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Відповідно до частини 5 статті 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. За правилами ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Висновки суду. У даній справі між батьками дітей не досягнуто домовленості стосовно способу виконання обов`язку їх утримувати. Посилаючись на надане позивачу право вибору способу стягнення аліментів, в ході розгляду справи її представник наполягав на присудженні аліментів саме у частці від доходу. Заяви про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі від Позивача суду не надходило. Такі вимоги ґрунтуються на законі (ч.3 ст.181, ч.1 ст.184 СК України). А тому, суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу), а не у твердій грошовій сумі, як просив Відповідач. Достатнім для забезпечення інтересів дітей, а також таким, що відповідає матеріальним можливостям Відповідача надавати матеріальну допомогу на їхнє утримання, має бути присудження аліментів у частці від заробітку (доходу) батька, з урахуванням приписів частини 5 статті 183 СК України. З огляду на викладене, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного нею способу захисту права, на підставі наданих сторонами доказів. Розподіл судових витрат. Згідно п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору Позивач звільнена. На підставі ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», судовий збір в розмірі 1073,60 гривень стягується з Відповідача на користь держави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved