Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

До Тальнівського районного суду надійшла дана позовна заява, в якій позивач просить припинити право власності\~\~ [PERSON] на земельну ділянку площею 2,7241 га з кадастровим номером 7124083200:01:001:0137 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в адміністративних межах Тальнівської територіальної громади, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області. Стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. В обґрунтування позову зазначає, що Звенигородською окружною прокуратурою при виконанні повноважень, визначених\~ст. 131-1 Конституції України\~та\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в ході опрацювання відомостей щодо законності використання іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Тальнівської міської територіальної громади встановлено, що\~\~ [PERSON] є громадянкою Російської федерації. На підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.09.2019, зареєстрованого в реєстрі за № 2363, посвідченого приватним нотаріусом Тальнівського районного нотаріального округу Власенко Н.С. [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124083200:01:001:0137 площею 2,7241 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в адміністративних межах Тальнівської територіальної громади. Право власності іноземки [PERSON] на земельну ділянку площею 2,7241 га з кадастровим номером 7124083200:01:001:0137 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.09.2019 за № 33186376. На підставі договору оренди землі від 03.09.2012 року відповідачка передала спірну земельну ділянку у користування Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корсунь» на строк до 31.12.2027 року. Вказує, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянину України. [PERSON] , є громадянкою Російської федерації. Відповідно до листа Управління Державної міграційної служби України від 05.07.2023 № 8.1-1102/8.1.1-23 (на запит прокуратури від 09.06.2023 № 50/3-417вих-23) [PERSON] документована посвідкою на постійне проживаннясерії [NUMBER] , виданою ВГІРФО УМВС України в Черкаській області. Паспортом громадянина України для виїзду за кордон не документувалася. У зв`язку з вищезазначеним, вказана вище земельна ділянка не може перебувати у власності відповідача. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] будучи іноземцем, упродовж року після набуття та реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 2019 до цього часу) не відчужив її, - є підстави для її конфіскації у власність держави. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю та не заперечив проти винесення заочного рішення. В судове засідання відповідач не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заперечень на позов не надала. Представник Головного управління Держгеокадастру в Черкаській в судове засідання не з`явився, подала заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги позивача підтримує, просить їх задовольнити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явився. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, відповідно до яких суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 340346282 право власності іноземця [PERSON] на земельну ділянку площею 2,7241 га з кадастровим номером 7124083200:01:001:0137 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.09.2019 за № 33186376. [PERSON] , [INFO] є громадянкою Російської федерації. Відповідно до листа Державної міграційної служби України від 09.06.2023 № 50-417вих.23 (на запит прокуратури) Палістрант О.П. документована посвідкою на постійне проживання серії [NUMBER] , виданою ВГІРФО УМВС України в Черкаській області. Паспортом громадянина України, громадянина України для виїзду за кордон не документувалась. Статтями 12,13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Близькі за змістом приписи викладені також у статті 321 Цивільного кодексу України. \~ \~ \~ \~Суб`єктами права власності на землі приватної власності згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм Земельного кодексу України, суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Так, частиною другою статті 81 Земельного кодексу України передбачено, що іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно з частиною третьою статті 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Відповідно до вимог статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «"East/West Alliance Limited" проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). \~ \~ \~ \~Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними. Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). \~ \~ \~ \~Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. У постанові від 18 вересня 2013 року в справі № 6-92цс13 Верховний Суд України зазначив, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободє попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) встановлені нормами розділу V Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Так, відповідно до частин першої, другої статті 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з частиною першою статті 39 даного Закону виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. \~ \~ \~ \~Відтак, якщо спірні земельні ділянки, які належать до нерухомого майна (ч. 1 ст. 181 Цивільного кодексу України), знаходяться на території України, то на них поширюється дія права України. Відповідно до частини п`ятої статті 22 Земельного кодексу Українинабуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог статті 130 цього Кодексу, а саме: іноземцям, особам без громадянства та юридичним особам заборонено набувати частки у статутному (складеному) капіталі, акції, паї, членство у юридичних особах (крім як у статутному (складеному) капіталі банків), які є власниками земель сільськогосподарського призначення. Водночас, за змістом частини четвертої статті 81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. \~ \~ \~ \~Згідно з пунктом «е» частини першої статті 140 Земельного кодексу України, однією з підстав примусового припинення права власності на земельну ділянку є невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. За змістом частин другої, четвертої статті 145 ЗК Україниу разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Пунктом 10 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності. Згідно із статтею 354 Цивільного кодексу України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги заступника керівника Черкаської окружної прокуратури, який діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області, про припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації підлягає до задоволення. На переконання суду, у даному випадку позбавлення відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень статті 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, які складаються із судового збору, сплаченого при зверненні до суду з даним позовом, у сумі 2684 грн. 00 коп. \~ \~ \~ \~ Враховуючи наведене та

Outcome: approved