Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про звільнення майна з-під арешту. В обґрунтування позову посилається на те, що позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідач [PERSON] у 2010 році зверталась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (справа №2-4068/10). Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.09.2010 року по справа №2-4068/10 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . 25.10.2010 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова частково задоволено позовні вимоги, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , у рахунок відшкодування майнової шкоди на користь [PERSON] суму в рахунок відшкодування майнової шкоди в розмірі 45930,63 грн. Стягнуто з [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] 1000,00 грн., також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 460,00 грн.; витрати за інформаційне технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн.; витрати за проведення автотоваронавчої експертизи в розмірі 409,31 грн. та витрати пов`язані з наданням правової допомоги у розмірі 500,00 грн. 04.01.2021 року позивачка звернулась до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] . Повідомленням завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до п. 1.2, п. 4.12, п. 4.14, п. 4.15, п. 4.17, п. 4.18 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595 "Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту». Позивачці було повідомлено, що в Четвертій Харківській міській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа № 672/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , згідно матеріалів спадкової справи до складу спадкоємців [PERSON] входить: мати спадкодавця [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14.12.2020 року наявні данні про те, що на вищевказану квартиру ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова № 2-4860/10 від 30.09.2010 року було накладено арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 10319698, зареєстрований 04.10.2010 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою. Відповідно до результату пошуку виконавчих проваджень в АСВП з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень та довідки «ВП-спецрозділ», виконавче провадження №31179227 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 45930,63 грн. на підставі виконавчого листа Фрунзенського районного суду від 23.12.2010 р. №2-4061/10 завершено. Позивач зазначає, що виконавче провадження стосовно її сина [PERSON] закінчено, а майно, яке належить йому на праві власності і досі знаходиться під арештом, що унеможливлює позивача, як єдиного спадкоємця, прийняти спадщину після смерті сина, у зв`язку з наведеним просить суд про звільнення майна з-під арешту. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 09.10.2023 року цивільну справу прийнято до\~провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою\~Фрунзенського районного\~суду м.\~Харкова від\~15.11.2023\~року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до розгляду по суті. Рух справи висвітлено у відповідних ухвалах. Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. 21.02.2023 року від позивача надійшла окрема письмова заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення суду. Представник позивача адвокат Волков І.М. в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України. Поштові відправлення, направлені на адресу останнього відомого місця реєстрації відповідачки, повернулись до суду не врученими із відміткою поштової установи про причини невручення: "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідачка в установлений ч. 7 ст.178 ЦПК України строк не подала до суду відзив на позовну заяву, у зв`язку із чим суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленої відповідачки в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзив, відповідно до\~статті 280 ЦПК України\~суд, за згодою позивачки, вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частини 3, 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 статті 76, ч. ч. 1, 2 ст.77, ст.ст.79,80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] , 18.01.1978 року уклала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу дружині змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » , що підтверджується свідоцтвом про укладенні шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис №25 (т.1 а.с.7). До реєстрації шлюбу у позивача народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1375 (т.1 а.с. 6). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є сином позивачки [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 02 березня 2020 року, актовий запис №3342 (т.1 а.с.14). Позивач 04.01.2021 року звернулась до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] . Відповідно до повідомлення завідувача Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Козелько Т., від 04.01.2021 року за №02/02-14, заведена спадкова справа № 672/2020 після смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , згідно матеріалів якої до складу спадкоємців [PERSON] входить: мати спадкодавця [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . Спадкове майно складається з квартири [ADDRESS] . Позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відповідно до п. 1.2, п. 4.12, п. 4.14, п. 4.15, п. 4.17, п. 4.18 глави 10 розділу II «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 р. за № 282/20595 "Свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту». (т.1 а.с.15) Ухвалою Фрунзенського\~районного суду\~м.Харкова\~від 30.09.2010\~року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] (т.1 а.с.13). Заочним Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 25.10.2010 року частково задоволено позовні вимоги [PERSON] , стягнуто з [PERSON] , у рахунок відшкодування майнової шкоди на користь [PERSON] суму в рахунок відшкодування майнової шкоди в розмірі 45930,63 грн. Стягнуто з [PERSON] у рахунок відшкодування моральної шкоди на користь [PERSON] 1000,00 грн. також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 460,00 грн.; витрати за інформаційне технічне забезпечення в розмірі 120,00 грн.; витрати за проведення автотоварознавчої експертизи в розмірі 409,31 грн. та витрати пов`язані з надання правової допомоги у розмірі 500,00 грн.(т.1 а.с.8-11) Відповідно до довідки «ВП-спецрозділ», виконавче провадження №31179227 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 45930,63 грн. на підставі виконавчого листа Фрунзенського районного суду від 23.12.2010 р. №2-4061/10 завершено. Відповідно до довідки про результати пошуку виконавчих проваджень в АСВП від 21.02.2024 року, виконавче провадження №31179227 відкритого 06.09.2011 року завершено. Судом встановлено, що відсутні незавершені виконавчі провадження боржником за яким є [PERSON] . Зняття арешту з квартири позивачу необхідно для отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті її сина [PERSON] .. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України). Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України). Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» № 5 від 03 червня 2016 при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватися при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. Відповідно до ст.41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. У постанові від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 Верховний Суд зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин право реалізаційної та право застосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Верховний Суд зазначив, що саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Також у вищевказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що у разі відсутності правового регулювання питання зняття обтяжень з майна боржника у певних випадках, відмова у задоволенні скарги щодо зняття арешту унеможливлює в подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, у цьому випадку наявність тривалого часу арешту майна спадкодавця за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у майнові права позивача. Це є підставою для зняття арешту з майна боржника з метою захисту майнових прав позивача як спадкоємця після смерті свого сина. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.05.2023 р. у справі №463/3251/22 зробила висновок про право спадкоємця має звертатися в порядку позовного провадження шляхом подання позову про визнання права власності на спадкове майно і зняття із нього арешту. Так, у відповідності до вимог ст. ст.12,81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи зазначені обставини, суд погоджується з доводами позовної заяви та вважає, що відомості в реєстрі про заборону на нерухоме майно впливають на права позивача а тому, з метою недопущення порушення права власності позивача на вказану квартиру, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Враховуючи наявність накладеного арешту на майно, що створює позивачу перешкоду в частині вільного користування та розпорядження майном, неможливість скасування арешту в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлена можливості захистити своє порушене право власності, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту її права шляхом скасування такого арешту, оскільки позовні вимоги про скасування арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно квитанції №7 від 30.03.2021 року при пред`явленні позову до суду були понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 908,00 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме з відповідача на користь позивача стягуються витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved