Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона з 12.07.2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі від 03.03.2020 року шлюб між ними було розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що дитина після розірвання шлюбу залишилась проживати з матір`ю. Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.02.2021 року визнано її та доньку - [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою - [ADDRESS] . Для реєстрації нового місця проживання необхідна згода батька, але Відповідач не надає згоду та ухиляється від вирішення спору у досудовому порядку. Відповідачу повністю байдуже на розвиток доньки, її місця реєстрації та подальшої долі, відмова від надання згоди на реєстрацію місця проживання за новою адресою є наслідком його особистого неприязного відношення до Позивача. На дійсний час дитина проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом з місця проживання від 05.09.2023 року видана ОСББ «Форум - 1», проте що вони не зареєстровані, але фактично мешкають за цією адресою. На підставі викладеного просить суд надати дозвіл на реєстрацію місця проживання її неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею, без письмової згоди батька [PERSON] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.10.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження. Витребувано у Служби у справах дітей Нікопольської міської ради мотивований висновок щодо доцільності або недоцільності визначення місця проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою - [ADDRESS] , за її місцем проживання. На виконання ухвали суду від 30.10.2023 року Службою у справах дітей Нікопольської міської ради надано висновок від 27.02.2024 року № 159. Ухвалою судді Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17.01.2024 року закрито підготовче провадження по вказаній справі, призначено справу до слухання по суті. У судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позу не заперечує. Представник Служби у справах дітей Нікопольської міської ради, подав заяву про розгляд без участі, проти задоволення позовних вимоги не заперечує. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, позивач з 12.07.2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області по справі від 03.03.2020 року було розірвано. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, доньку - [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає разом з позивачем за адресою - [ADDRESS] , що підтверджується актом з місця проживання від 05.09.2023 року видана ОСББ «Форум - 1». Відповідач, зняв з місця реєстрації Позивача та доньку - [PERSON] , [INFO] без їх згоди, що підтверджується заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12.02.2021 року. Позивач у позові зазначала, для реєстрації нового місця проживання необхідна згода батька, але Відповідач не надає згоду та ухиляється від вирішення спору у досудовому порядку. Із висновку про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір`ю, складеного 23.02.2024 року, Службою у справах дітей Нікопольської міської ради, вбачається, що служба вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно зі ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За положеннями ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1 ст. 160 СК України). Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 76). У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2020 року по справі № 711/1435/19 зроблено висновок про те, що у випадку наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Таким чином, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини [PERSON] , [INFO] , урахувавши її вік, права і інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, сталі соціальні зв`язки дитини з матір`ю, яка створила для неї атмосферу доброзичливості, безпеки, підтримки і любові, та всі необхідні умови для її повноцінного і всебічного розвитку, інші обставини, що мають істотне значення, суд вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , що відповідатиме інтересам дитини. При цьому, визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] , не позбавляє права та обов`язку батька піклуватися про дитину, бачитись з нею, спілкуватись, приймати участь в її вихованні та проявляти батьківську любов. Стосовно стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд зазначає наступне. Цивільним процесуальним кодексом України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). Частиною 8 ст.141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Представник позивача у позовній заяві просив стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Згідно змісту позовної заяви, розрахунок судових витрат позивача 3 500,00 грн. витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача надано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 15.09.2023 року, копію Акту про надання правової допомоги за договором 145/2023 від 07.09.2023 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Серії ДП №3661, виданого 12.03.2018 року та посвідчення адвоката, копію договору №145/2023 про надання правової допомоги від 07.09.2023 року. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню. Також, суд, враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, та критерії розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, складність даної справи та ціну позову в ній, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, приходить до висновку, що витрати [PERSON] на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню у розмірі 3 5000,00 гривень, оскільки саме ця сума підтверджується доказами надання адвокатом правничих послуг у справі. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 3 500,00 грн. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1073 грн. 60 коп., сплачений останньою при подачі позову.

Outcome: approved