Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

[PERSON] у серпні 20223 року звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, за яким просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення нею повноліття. В обгрунтування позову зазначає, що сторони мають спільну дитину: [PERSON] , [INFO] . Фактично дитина повністю знаходиться на утриманні позивача. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 22.08.2023 відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 13.12.2023 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Крім того, 01.09.2023 до суду надійшов відзив відповідача на позов, відповідно до якого відповідач заперечує проти позовних вимог, зазначивши, що він добровільно сплачує аліменти на утримання спільного із позивачем сина, крім того на утриманні відповідача знаходяться його батьки, а також сам відповідач має ряд захворювань, що також потребує значних витрат. Позивач відповідь на відзив до суду не подала. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи та надані сторонами письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.10.2002, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 22.11.2022. Від вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , який наразі проживає із позивачем у справі. Законодавцем положенням ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.ч. 7, 10 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3---2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає, розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Як роз`яснено в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Частиною 1 ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. При вирішенні спору суд враховує доводи відповідача викладені ним у відзиві та які підтверджено відповідними доказами, з огляду на наступне. Відповідно до заяви відповідача від 26.10.2022 та довідки про здійснення відрахування та виплати від 17.08.2023, з відповідача за місцем роботи добровільно утримується сума аліментів. Так, за період з 01.12.2022 по 31.07.2023 з відповідача утримано грошові кошти на сплату аліментів на загальну суму 42 694,96 грн. Також, позивачем було оплачено навчання сина на курсах програмування та регулярно перераховувались кошти на картку сина, на підтвердження чого надано копії відповідних квитанцій. Відповідач має ряд тяжких захворювань, а саме: Цереброваскулярна хвороба. Повторне минуще порушення мозкового кровообігу за типом транзиторної ішемічної атаки у вертебро- базилярному судинному басейні на тлі прогресуючої дисциркуляторної, атеросклеротичної, дисметаболічної енцефалопатії III ст. в обох судинних басейнах. Наслідки перенесеного гострого мозкового інсульту (2013 р.) за ішемічним типом у вертебро-базилярному судинному басейні. Б-подібна звитість обох ВСА в сегментах. Кінкінг обох ВСА в дистальному відділі сегментів С1. Аплазія задньої лівої комунікантної артерії, передньої комунікантої артерії (Вілізієве коло не замкнуте) (МСКА 07.06.2023). Виражений лівобічний геміпарез. Виражена вестибулярна дисфункція. Цефалгічний, астено-невротичний синдром. Гіпертонічна хвороба III ст., кризовий перебіг (кризи 09.06.; 14.06.; 16.06.2023 р.), З ст.; ризик високий. СН НА ст. ІХС. Стенокардія напруги. ФК II. Атеросклеротичний кардіосклероз. Дисліпідемія. Цукровий діабет, тип II, середнього ступеня тяжкості, стадія субкомпенсації. Діабетична полінейропатія з трофічними розладами. Часткова низхідна атрофія зорового нерву правого ока. Пресбіопсія сітківки за гіпертонічним типом обох очей. Гіпертонічна кардіоміопатія . Гіпертонічна хвороба 3 ст, ст 3, ризик високий, СН 1 ст. гіперліпідемія. Вперше виявлений цукровий діабет, тип 2, середньої ступені важкості, стадія субкомпенсації, що підтверджується відповідними Виписками із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого. Також, на утриманні відповідача перебувають його непрацездатні батьки, які також потребують лікування, у зв`язку з чим відповідач на своє лікування та лікування батьків витрачає значні грошові кошти, на підтвердження чого копії квитанцій також надано до суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення аліментів. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належність доказів предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, не спростовано доводів викладених відповідачем у відзиві, зокрема позивач не спростувала ту обставину, що відповідач добровільно сплачує аліменти на утримання їх спільної дитини. За таких підстав, в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed