Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

04.09.2023 року позивачка звернулася до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] , посилаючись на наступне. Вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 2008 року. 07.11.2014 року шлюб був розірваний. Від даного шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] , який після розірвання шлюбу проживає з матір`ю. Весь час після припинення шлюбних відносин відповідач життям сина не цікавиться і не виявляє бажання спілкуватися з дитиною. На сьогоднішній день сину вже 14 років, він не має до батька ніяких почуттів. Також в спілкуванні з матір`ю ніколи про нього не цікавиться і не питає. Весь цей саме позивач виховує сина, самостійно створює йому належні умови проживання, утримує, купує одяг, взуття та iншi речі. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідач створює перешкоди щодо реєстрації місця проживання дитини, не надає згоди. Також, не надає згоди на виїзд дитини на оздоровлення за кордон. Нагляд за станом здоров`я сина, навчання, виховання здійснює лише мати. Батько участі у цій сфері життя дитини не приймає. Ці обставини підтверджуються характеристикою зі школи, довідкою з місця проживання, довідкою з дитячої музичної школи, копії яких додаються до матеріалів справи. У відповідності ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Враховуючи те, що відповідач по справі жодним чином не був позбавлений інформації стосовно дитини, з боку матері ніколи не створювалися перешкоди у спілкування дитини з ним та прийманні участі батька у вихованні. Вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов`язки, передбачені законом. Згідно з ч.2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Нехтування батьківськими обов`язками з боку відповідача, принижує гідність дитини, а наявність людини, яка юридично має право батька, але фактично залишається чужою людиною, може в подальшому привести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної так і правової точки зору. Дитина не отримує від батька жодного подарунку на день народження. У відповідності до ч. 4 ст. 155 СК України ухилення від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Стаття 164 СК України містить перелік підстав для застосування до винної особи такого виду відповідальності, як позбавлення батьківських прав. Ч.1 ст. 12 Законом України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку ii природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Верховний Суд України в ч.2 п. 16 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року наголосив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Викладені обставини на переконання позивача свідчать, що відповідач не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не спілкується з нею взагалі, що порушує нормальне самоусвідомлення дитини, самоусунувся від виховання дитини. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини, позивач вважає за доцільне позбавлення відповідача батьківських прав. 02.10.2023 р. від представника відповідача надійшов відзив, в якому він зазначив, що вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню з підстав викладених нижче. Обґрунтовуючи свій позов, позивач зазначає що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не надає жодної матеріальної допомоги на утримання сина, не спілкується з сином не бере участі в його вихованні. Вказані обґрунтування не відповідають дійсності і видумані позивачем виключно з неприязних відносин, які склалися між сторонами. Так, окрім сплати аліментів, які відраховуються із заробітної плати відповідача на користь позивача, відповідач регулярно надавав і надає кошти особисто сину. Так останнім часом відповідач з сином почали менше спілкуватися як би того хотів відповідач, але викликано це тим, що між позивачем і відповідачем склалися неприязні стосунки і при їх зустрічах постійно виникають сварки, свідком яких стає дитина. Надані стороною позивача різні довідки щодо не прийняття батьком участі у вихованні сина з боку певних освітніх закладів, та ЖБК «Райдуга», виданні з явним перевищенням своїх повноважень, оскільки засвідчення факту участі чи не участі батька у спілкуванні та вихованні сина не входить до повноважень будь-якого з цих закладів. Після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, дитина залишилася проживати з матір`ю, що сторонами не заперечується, тому у певних викладачів могло скластися враження, що батько не спілкується з сином, але це не відповідає дійсності. Також представник відповідача зазначає, що позбавлення батьківських прав відповідача жодним чином не піде на користь сину і ні в якому разі не відповідає інтересам дитини, а буде використано виключно для обмеження спілкування сина з батьком з боку матері. В судовому засіданні позивач підтримала позов, відповідач його не визнав. У справі в якості третьої особи приймав участь представник органу опіки та піклування, який підтримав позивача. Суду було надано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Первомайської міської ради про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що з 2008 року сторони перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 27.10.2014 року, та мають спільну дитину, сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, а дитина проживає з матір`ю. З 12.09.2021 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти в розмірі частки з усіх видів його заробітку (доходу) на утримання сина [PERSON] . Відповідно до Розрахунку Першого відділу Державної виконавчої служби у Первомайському районі Миколаївської області станом на 18.09.2023 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Позивач та допитані судом свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] пояснили, що батько не приймає участі у вихованні дитини, а всі витрати на її утримання здійснює мати та її батьки. Ці обставини їм відомі зі слів самої позивачки. Суд вважає, що враховуючи те, що дитина проживає з матір`ю, а з батька на її користь стягуються аліменти на утримання сина, то немає підстав стверджувати, що батько ухиляється від утримання спільної дитини. Позивач наголошувала на тому, що відповідач чинив їй перешкоди при оформлені дозволу на виїзд дитини за кордон та реєстрації місця проживання дитини при отриманні паспорту в 14 років. Таким чином дозвіл на виїзд за кордон було отримано за згодою органу опіки та піклування а місце реєстрації дитини визначено за місцем проживання батька, хоча дитина проживає з матір`ю. Ці обставини також зазначені у висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав. Суд не вважає, що вказане може бути підставою для такої крайньої міри відповідальності, як позбавлення батьківських прав, особливо враховуючи те, що вказані проблемні питання були вирішені попри можливу незгоду батька. Цивільне законодавство передбачає можливість вирішення будь-яких питань, пов`язаних з утриманням, спілкуванням, спільним вихованням дітей, батьками, які не проживають однією сім`єю. Незгода одного з батьків з бажанням іншого, не є сама по собі проявом поганого ставлення до дитини, а отже не може сприйматися судом як підстава для позбавлення батьківських прав. Сама дитини, син [PERSON] , був допитаний судом з дотриманням вимог ЦПК України щодо допиту неповнолітнього свідка, і був допитаний за відсутності батьків, сторін по справі. Він пояснив суду, що зі слів матері батька треба позбавити батьківських прав для того, щоб він не заважав вирішувати юридичні питання, пов`язані з сином. З пояснень дитини суд зрозумів, що в його спілкуванні з батьком є певні образи пов`язані з нечастим спілкуванням, але він все одно бажає продовжувати спілкуватись з батьком. Про погане відношення до себе з боку батька, він сформував думку на основі розповідей матері, а не особисто. Таким чином, в судовому засіданні так і не було встановлено, що відповідач є особою, яка злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача також не містить доказів поведінки батька, яка б давала підстави для прийняття такого рішення. В будь якому випадку такий висновок не є обов`язковим для суду. Відповідно до п. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В даному випадку суд вважає, що висновок у цій справі суперечить інтересам дитини. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч.1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно сина в матеріалах справи відсутні. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача, не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення її батька по відношенню до неї батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed