Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, адреса: 03150, м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, 5) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ; адреса місця проживання - [ADDRESS] ) невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 роки в сумі 30990,00 гривень та невиплачену грошову допомогу з нагоди ювілею(60 років) в сумі посадового окладу 6788,00грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працювала у відокремленому підрозділі Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 21.07.1981 по 31.01.2023, що підтверджується копією трудової книжки. Між адміністрацією Київської дирекції залізничних перевезень та Київським територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2023 роки. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до статті 18 КЗпПУ розповсюджуються на всіх працівників Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Пунктом 3.19. Колективного договору установлено обов`язок роботодавця надавати працівникам, які безпосередньо пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз на рік у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із настанням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. Пунктом 3.10 колективного договору установлено, що працівникам дирекції, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення. Як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. Пунктом 3.19 працівникам залізниці з нагоди ювілею (60 років) виплачувати грошову винагородув розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки). Позивач 05.01.2022 р. подала заяву на виплату одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 р. в сумі 14886 грн.00 коп., заяву за 2023 р., вона подала 04.01.2023 в сумі 16104 грн. 00 коп. у відповідності до пункту 3.10. Колективного договору. Подання на заохочення до Дня народження з нагоди 60- річчя № 10 від 03.01.2023 року в розмірі посадового окладу. Сума грошової винагороди з нагоди ювілею (60 років) в розмірі посадового окладу 6788 грн. 00 коп. у відповідності пункту 3.19 Колективного договору також не була виплачена. Загальна сума позову становить 3 7778 грн. 00 коп. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» установлено з 1 січня 2022 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одна) грн. 00 коп. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення в 2022 році, яку роботодавець мав позивачу виплатити і не виплатив становить 14886 (чотирнадцять тисяч вісімсот вісімдесят шість) грн. 00 коп. = 2481 грн * 6. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено з 1 січня 2023 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб 2684 (дві тисячі шістсот вісімдесят чотири) грн. 00 коп. Отже, матеріальна допомога на оздоровлення в 2023 році, яку роботодавець мав позивачу виплатити і не виплатив становить 16104 грн. 00 коп. (шістнадцять тисяч сто чотири грн. 00 коп.) грн. 00 коп. = 2684 грн * 6. Наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 затверджено Інструкцію зі статистики заробітної плати, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.01.2004 року за № 114/8713. В пункті 1.3.зазначеної інструкції передбачено, що фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Згідно з пунктом 2.3.3. Інструкції до інших заохочувальних та компенсаційних виплат віднесено матеріальну допомогу, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників (на оздоровлення, у зв`язку з екологічним станом, крім сум, указаних у п. 3.31). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 29 КЗпП України, до початку роботи роботодавець зобов`язаний в узгоджений із працівником спосіб поінформувати працівника про правила внутрішнього трудового розпорядку або умови встановлення режиму роботи, тривалість робочого часу і відпочинку, а також про положення колективного договору (у разі його укладення). Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена пунктом 3.10., та грошова винагорода з нагоди ювілею (60 років), яка передбачена пунктом 3.19. Колективного договору Київської дирекції залізничних перевезень входить до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із законодавством України, а роботодавець не виплативши позивачу матеріальну допомогу не дотримався законодавства про оплату праці. Як наслідок роботодавець заборгував кошти в загальній сумі 37778,00 грн. Маючи достатній стаж роботи на залізничному транспорті для отримання матеріальної допомоги, 05.01.2022, позивач подавала заяву про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.10 колективного договору. Сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити, на думку позивача, становить 14886 гривень 00 копійок; 04.01.2023, позивач подавала заяву про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб у відповідності до пункту 3.10 колективного договору. Сума матеріальної допомоги на оздоровлення, яку роботодавець мав виплатити, на думку позивача, становить 16104 гривень 00 копійок. Однак, роботодавець в особі ВП Київської дирекції залізничних перевезень філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» так і не виплатив по день звернення позивача з позовом до суду належну їй матеріальну допомогу на оздоровлення 30990,00 грн. та грошової винагороди з нагоди ювілею (60 років) в розмірі посадового окладу в розмірі 6788,00грн. Позивач вважає, що АТ «Укрзалізниця» незаконно відмовила їй у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення та грошової винагороди з нагоди ювілею (60 років) (виплата якої передбачена Колективним договором), посилаючись на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31, чим порушила її права, гарантовані п. п.3.10,3.19. Колективного договору. Як наслідок посилання роботодавця на рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 № Ц-54/31 як на підставу «законності» невиплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки є безпідставним та не може слугувати аргументом відмови у виплаті коштів працівникові, що суперечить положенням статті 58 та ст. 24, 28 Конституції України. Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена пунктом 3.10 Колективного договору Київської дирекції залізничних перевезень входить до структури оплати праці (заробітної плати) згідно із законодавством України, а роботодавець, на переконання позивача, не випалтивши їй матеріальну допомогу, порушив положеннч ч. 1 ст. 526 ЦК України. Також позивач наголошує на тому, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. З профспілками, представниками трудового колективу рішення по невиплатах матеріальної допомоги не погоджувалось. Отже, АТ «Укрзалізниця», як стверджує позивач, призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами в односторонньому порядку, не повідомивши працівникам про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Відтак, [PERSON] просить суд стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на свою користь невиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2023 року в сумі 30990,00 грн. та грошову винагороду з нагоди ювілею в розмірі 6788,00грн. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на відповідача у справі. Відповідач скористався своїм правом, наданим ст. 178 ЦПК України, та подав відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти заявленого позову з таких міркувань. АТ «Укрзалізниця» є підприємством, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави відповідно до Постанови КМУ від 04.03.2015 № 83 «Про затвердження переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки та безпеки держави». Розпорядженням КМУ від 24.02.2022 № 188-р затверджено План запровадження та забезпечення заходів правового режиму воєнного стану в Україні. Пунктом 24 зазначеного Плану на період воєнного стану визначено такий захід як забезпечення живучості (інституційної спроможності та фінансової стабільності) АТ "Укрзалізниця" як головного об`єкта національної економіки у сфері залізничної логістики для безперебійного функціонування в умовах воєнного стану та виконання завдань і замовлень органів державної влади та органів військового управління. Верховна Рада України прийняла Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2023, відповідно до ч. 2 ст. 1 якого на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. Пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» встановлено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану". Згідно зі ст. 11 вищевказаного Закону України на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця. Відповідач вважає, що тлумачення вищевказаної норми як лише права роботодавця звертатись з ініціативою до відповідного профспілкового органу про внесення змін до колективного договору, з наступним обов`язковим підписанням таких змін до колективного договору і роботодавцем, і профспілковим органом, є хибним з наступних підстав. Право роботодавця ініціювати зміни до колективних договорів і так передбачено відповідними нормами законодавства, що діяли до прийняття Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Тому очевидно, що законодавець в ст. 11 вказаного Закону мав на меті не додатково задекларувати таке право роботодавця, а надати йому якісно нове повноваження - зупиняти дію окремих положень колективного договору. У відзиві зазначено, що з початку військової агресії з боку російської федерації фінансово-економічне становище АТ «Укрзалізниці» значно погіршилось внаслідок руйнування багатьох об`єктів дорожньої інфраструктури, суттєвим зниженням комерційних перевезень, виконанням АТ «Укрзалізниця» безоплатних державних замовлень по евакуації населення, перевезенню вантажів гуманітарної допомоги тощо. Правлінням АТ «Укрзалізниця» було прийняте Рішення від 14.03.2022 (протокол № Ц-54-31 Ком.т), згідно з п. 1.1.4 якого, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, призупинені додаткові виплати, що передбачені Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, а також інші види матеріальної допомоги згідно рішень правління, роз`яснення щодо нарахування та вилати яких буде надано додатково (за виключенням матеріальної допомоги на лікування та поховання). Відповідно до ст. 106 Статуту АТ «Укрзалізниця», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 735 від 02.09.2015, правління вирішує всі питання, пов`язані з керівництвом поточною діяльністю товариства, крім тих, що належать до виключної компетенції загальних зборів та наглядової ради. Зважаючи на те, що Статут АТ «Укрзалізниця» не відносить повноваження призупиняти положення колективного договору до виключної компетенції загальних зборів або наглядової ради АТ «Укрзалізниця», зазначене питання відноситься до компетенції правління. Як стверджує у відзиві відповідач, правління АТ «Укрзалізниця» в рамках компетенції, наданої йому Статутом АТ «Укрзалізниця» та у відповідності зі ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийняло законне та правомочне рішення щодо зупинення положень колективного договору, що передбачають виплату працівникам АТ «Укрзалізниця» додаткових видів матеріальної допомоги, що не передбачені трудовим законодавством України. Вищезгадане рішення правління АТ «Укрзалізниця», розповсюджується на всіх працівників, що працюють у всіх філіях та інших відокремлених підрозділах АТ «Укрзалізниця». Щодо посилання позивача на незастосування до спірних правовідносин рішення Правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) на підставі ст. 58 Конституції України, у відзиві зазначено, що, дійсно, це рішення Правління АТ «Укрзалізниця» було прийнято 14.03.2022 - через два тижні з дати воєнної агресії з боку РФ і в день реєстрації в Верховній Раді України проекту Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Проте, станом на дату подання позивачем заяви про надання матеріальної допомоги на оздоровлення Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» вже набув чинності і вищезгадане рішення Правління АТ «Укрзалізниця» також було чинне і його ніхто не відміняв. Отже, застосування зворотної дії норм Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» до спірних правовідносин в даному випадку відсутнє. Позивач в судовому засіданні просила позов задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у відзиві. Наголосив на тимчасовості зупинення нарахування та вилпати окремих видів матеріальної допомоги, передбачених колективним договором, яка полягає в тому, що у працівників АТ «Укрзалізниця» зберігається право на отримання відповідних виплат, а його реалізація відкладається до закінчення дії правового режиму воєнного стану або до прийняття додаткових рішень правлінням АТ «Укрзалізниця». Заслухавши думку учасників справи, дослідивши письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивач працювала у відокремленому підрозділі Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» з 21.07.1981 по 31.01.2023, що підтверджується копією трудової книжки. Між адміністрацією Київської дирекції залізничних перевезень та Київським територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України укладено Колективний договір на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2023 роки. Норми, умови, гарантії та пільги, що встановлені Колективним договором у відповідності до статті 18 КЗпПУ розповсюджуються на всіх працівників Київської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Пунктом 3.10 колективного договору установлено, що працівникам дирекції, які безперервно пропрацювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надавати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення. Як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року. Пунктом 3.19 працівникам залізниці з нагоди ювілею (60 років) виплачувати грошову винагородув розмірі посадового окладу ( місячної тарифної ставки). Позивач 05.01.2022 р. подала заяву на виплату одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 р. в сумі 14886 грн.00 коп., заяву за 2023 р., вона подала 04.01.2023 в сумі 16104 грн. 00 коп. у відповідності до пункту 3.10. Колективного договору. Подання на заохочення до Дня народження з нагоди 60- річчя № 10 від 03.01.2023 року в розмірі посадового окладу. Сума грошової винагороди з нагоди ювілею ( 60 років ) в розмірі посадового окладу 6788 грн. 00 коп. у відповідності пункту 3.19 Колективного договору також не була виплачена. Загальна сума позову становить 3 7778 грн. 00 коп. Приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Роботодавець в особі Акціонерного товариства «Українська залізниця» незаконно відмовив позивачу [PERSON] у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік в сумі 14886,00 грн., матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік в сумі 16104,00 грн. виплата якої передбачена Колективним договором, посилаючись на рішення правління АТ«Укрзалізниця» від 14.03.2022 (яким призупинено виплати за колективними договорами) та на статтю 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№2136-IX від 15.03.2022), з огляду на таке. Правлінням АТ «Укрзалізниця» 14.03.2022 прийнято рішення про призупинення виплат, передбачених умовами колективних договорів філій, а також виробничих (структурних) підрозділів, в тому числі і виплати працівникам Товариства щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення. Керівництво АТ «Укрзалізниця» повідомило позивача, що матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується на підставі статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» згідно з рішенням правління АТ«Укрзалізниця», яке прийнято з урахуванням зазначеної статті Закону. Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (№2136-IX від 15.03.2022) на який посилається відповідач як на підставу для відмови у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення прийнято 15.03.2022, а набрав чинності лише 24.03.2022 (електронне відображення картки документа з веб-сайту Верховної Ради України додається). В пункті 1 Прикінцевих положень Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» викладено в такій редакції «Цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування». Вказане свідчить про передчасність прийняття рішення АТ «Укрзалізниця» про призупинення виплат, передбачених колективними договорами до набрання чинності Закону №2136-IX, й як наслідок посилання роботодавця на статтю 11 Закону №2136-IX як на підставу «законності» не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2023 роки є безпідставним та не може слугувати аргументом відмови у виплаті коштів працівникові, оскільки таке посилання суперечить положенням статті 58 Конституції України. Статтею 58 Конституції України установлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Окрім того, стороною відповідача не доведено ні матеріалами справи, ні в засіданні суду, що рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14.03.2022 року прийнято у відповідності до вимог вимог Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (№ 3356-ХІІ від 01.07.1993), а також Закону України «Про колективні договори і угоди», з огляду на наступне. Згідно з статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою. Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Згідно із частиною дев`ятою статті 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», роботодавець зобов`язаний ознайомити працівника з текстом колективного договору до початку роботи за укладеним трудовим договором, а також у тижневий строк після укладення колективного договору, внесення до нього змін. Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплати коштів, передбачених колективними договорами в односторонньому порядку, не повідомивши працівникам про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювало питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, з огляду на зазначене, позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги на оздоровлення та грошової винагороди з нагоди ювілею підлягають задоволенню. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. На підставі статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 1073 (одна тисяча сімдесят три) гривні 60 копійок. Враховуючи викладене,

Outcome: approved