Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] 25 вересня 2023 року звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки їх виплат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що в період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року вона працювала в торгівельній точці відповідача на посаді продавця, перебувала з вказаним роботодавцем у трудових відносинах згідно трудового договору, укладеного в письмовій формі на невизначений строк. З 06\~березня 2022\~року,\~у зв`язку\~з переміщенням\~підприємницької діяльності\~за межі\~м. Краматорська через\~початок збройної\~агресії проти\~України,\~цей трудовий\~договір роботодавцем\~в односторонньому\~порядку було\~фактично розірвано,\~без внесення\~будь-яких\~відповідних записів\~до нього\~чи до\~її трудової\~книжки про\~цей період\~її роботи,\~а підприємницько-господарча\~діяльність була\~переміщена за\~межі м. Краматорська. За період роботи у відповідача перед нею [PERSON] виникла заборгованість зі сплати належної їй заробітної плати: -за повний фактично відпрацьований нею робочий місяць у лютому 2022 року, -а також за фактично відпрацьовані нею 5 робочих днів у березні 2022 року. Ні в день фактичного припинення вищезазначених трудових відносин, ні до подачі позову до суду повний грошовий розрахунок відповідачем не проведено, належні їй грошові кошти з оплати її праці за повний відпрацьований місяць лютий 2022 року та 5 відпрацьованих днів березня 2022 року не виплачено. Отже,\~позивачем неотримана заробітна плата за повний календарний місяць у лютому 2022 року склала 6500 грн., та неотримана заробітна плата за 5 робочих днів у березні 2022 року при 8-годинній тривалості робочого дня згідно п. 4 трудового договору склала 1570 грн. 40 коп.. Також на день фактичного припинення вищезазначених трудових відносин відповідач був зобов`язаний сплатити їй грошову компенсацію за невикористаний час щорічної основної відпустки за період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року в сумі 1602 грн. 46 коп. Станом на теперішній час підприємницьку діяльність у межах м. Краматорська відповідачем відновлено, однак при цьому заборгованість з належної заробітної плати [PERSON] не виплачується, будь-які заходи до цієї виплати не приймаються. Попри наявність об`єктивної можливості виконати свої зобов`язання з виплати їй належної заробітної плати, відповідач протягом тривалого часу від виконання цього зобов`язання ухиляється, через це вона вважає справедливим і у даному випадку правомірним ставити питання про стягнення з відповідача на її користь також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме 76000 грн. У зв`язку з чим позивач була вимушена звернутися за захистом своїх порушених прав до суду. Ухвалою від 04 жовтня 2023 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання. 24 жовтня 2023 року постановлено ухвалу про закриття підготовчого засідання та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Відповідачем було надано до суду клопотання, в якому вона просила суд долучити до справи документи які вона надає, справу розглядати без її участі у зв`язку із місцем проживання та роботи у місті Краматорську та неможливістю прибути на засідання через зайнятістю на роботі, а судові документи просила направляти на її електронну адресу або в за стосунок «Дія». Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. \~Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що в період з 12 листопада 2021 року по 05 березня 2022 року позивач працювала в торгівельній точці відповідача на посаді продавця, перебувала з вказаним роботодавцем у трудових відносинах згідно трудового договору, укладеного в письмовій формі на невизначений строк. З 06 березня 2022 року, у зв`язку з переміщенням підприємницької діяльності за межі м. Краматорська через початок збройної агресії проти України, цей трудовий договір роботодавцем в односторонньому порядку було фактично розірвано, без внесення будь-яких відповідних записів до нього чи до трудової книжки позивача про цей період її роботи, а підприємницько-господарча діяльність була переміщена за межі м. Краматорська. За період роботи у відповідача виникла заборгованість перед позивачем зі сплати належної їй заробітної плати: - за повний фактично відпрацьований позивачем робочий місяць у лютому 2022 року, - а також за фактично відпрацьовані позивачем 5 робочих днів у березні 2022 року. Повний грошовий розрахунок з [PERSON] на дату подання нею позову до суду відповідачем не проведено, належні їй грошові кошти з оплати її праці за повний відпрацьований місяць лютий 2022 року та 5 відпрацьованих днів березня 2022 року не виплачено. Письмове повідомлення в порядку ч. 1 ст. 116 КЗпП України про суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні), відповідачем не надсилалося і будь-яким іншим чином не вручалося. Приписами\~ст. 43 Конституції України\~та\~ст. 2 КЗпП України\~встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до умов п. 3 вищезазначеного трудового договору, мінімальний розмір оплати праці було визначено не нижче від законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, яка у відповідності до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» становила: -у місячному розмірі 6500 грн, -у погодинному розмірі 39,26 грн. Відповідним чином, неотримана позивачем заробітна плата за повний календарний місяць у лютому 2022 року склала 6500 грн, тоді як неотримана нею заробітна плата за 5 робочих днів у березні 2022 року при 8-годинній тривалості робочого дня згідно п. 4 трудового договору склала 1570 грн. 40 коп. Також на день фактичного припинення вищезазначених трудових відносин відповідачем не було сплачено позивачу грошову компенсацію за невикористаний час щорічної основної відпустки. За весь фактично відпрацьований час роботи позивача у відповідності до умов п. 4 трудового договору та згідно ч. 6 ст. 10, ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» позивач отримала право на\~грошову компенсацію\~щорічної основної відпустки тривалістю 5 днів: 24 (загальна кількість днів належної мені відпустки за повний рік роботи) : 354 (кількість робочих днів протягом календарного робочого року) х 80 (кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів) = 5 днів. Відповідно до розрахунку, належна сума грошової компенсації за невикористані [PERSON] дні основної відпустки за весь час роботи, визначена у відповідності до пункту 2 та пункту 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, становить: 6550 грн. (заробітна плата за грудень 2021 року) + 6500 грн. (моя заробітна плата за січень 2022 року) + 6500 (належна мені заробітна плата за лютий 2022 року) : 61 день (кількість робочих днів за ці місяці) х 5 днів (тривалість часу невикористаної основної відпустки за весь період роботи) = 1602 грн. 46 коп. Також, як зазначає позивач, та не заперечує відповідач, станом на день подачі позову до суду підприємницьку діяльність у межах м. Краматорська відповідачем відновлено, однак при цьому заборгованість з належної заробітної плати позивачу не виплачується, будь-які заходи до цієї виплати не приймаються, протилежних цьому доказів не надано. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу\~при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша\~статті 117 КЗпП України). При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в\~статті 117 КЗпП України\~відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу. Таким чином, термін затримки належного позивачу грошового розрахунку при звільненні становить: -96 робочих днів - за період з 06 березня 2022 року включно (з дня фактичного припинення укладеного між позивачем та відповідач трудового договору) до 18 липня 2022 року включно (до дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким встановлено шестимісячне обмеження стягнення середнього заробітку за час затримки грошового розрахунку при звільненні) з урахуванням вимог ст. 6 ч. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»; -132 робочих днів - за період з 19 липня 2022 року по 18 січня 2023 року включно в період чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким встановлено шестимісячне обмеження стягнення середнього заробітку за час затримки грошового розрахунку при звільненні, з урахуванням вимог ст. 6 ч. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Отже, загальний термін затримки належного грошового розрахунку при звільненні позивача становить 228 робочих днів. Відповідним чином, належна [PERSON] загальна сума середнього заробітку за час затримки відповідачем належного їй грошового розрахунку при звільненні, визначена у відповідності до пункту 2 та пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, становить: 6500\~грн.\~(заробітна\~плата позивача\~за січень\~2022\~року)\~+\~6500\~(належна\~позивачу заробітна\~плата за\~лютий 2022\~року)\~:\~39\~днів (кількість\~робочих днів\~за ці\~місяці)\~х 228\~дні (час\~затримки відповідачем належного позивачу при звільненні грошового розрахунку, протягом якого за нею зберігається її середній заробіток) = 76 000 грн. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задовольнити та стягнути з відповідача ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) середній заробіток за час затримки виплати належного при звільненні грошового розрахунку в сумі 76 000 грн. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Отже, згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Беручи до уваги зазначене вище позивач обґрунтовував свої вимоги та надав цьому відповідні докази, а відповідач не надав цьому заперечення та відповідні цьому докази, а отже, враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, на підставі\~ст. 141, 142 ЦПК України\~суд вважає за можливе стягнути з відповідача ФОП [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) на користь Держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved