Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

[PERSON] 30.05.2023 звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дітей [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 15000 грн. щомісячно, мотивуючи тим, що спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя, тому припинили подружні стосунки, понад рік спільно не проживають, вони втратили почуття любові та поваги один до одного, примирення між ними неможливе. Також зазначає, що відповідач регулярного утримання дітям не дає, лише після її постійних нагадувань може перерахувати кошти на їх утримання, тому просила шлюб розірвати та стягнути аліменти на утримання дітей. В судове засідання позивачка не з`явилась, 19.02.2024 подала до суду заяву у якій позовні вимоги підтримала, просила про розгляд справи у її відсутності. Відповідач в судове засідання не з`явився, причин неявки не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належно (а.с.48, 49). З огляду на неявку в судове засідання сторін, суд приходить висновку про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів та без фіксації судового засідання технічними засобами. Вивчивши матеріали справи, суд приходить думки про задоволення позову. Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10.12.1948р., чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами 3 і 4 ст. 56 вказаного\~Кодексу передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до положень ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007р. зазначено, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюб суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Отже, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Із змісту позову, із долучених до справи свідоцтва про шлюб та копії свідоцтва про народження (а.с. 4, 6, 7) убачається, що сторони в шлюбі з 23.11.2006, в шлюбі мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на життя, припинили подружні стосунки, понад рік спільно не проживають. Позивачка, як видно із змісту позову та її заяви до суду від 19.02.2024, заперечує можливість примирення з відповідачем, просить про розірвання шлюбу. Відповідач на виклики до суду не відреагував, що з урахуванням вищенаведеного, суд розцінює як його небажання до налагодження сімейних стосунків із позивачкою. Ураховуючи наведене та інші фактичні взаємини сторін, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, а також той факт, що примушування позивачки до збереження шлюбу порушуватиме її права, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати. Згідно положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.\~\~Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За положеннями ст.ст. 84, 180, 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Із змісту позову, із копії свідоцтва про народження та довідки Городоцької міської ради Львівської області від 11.07.2023 (а.с. 6, 7, 25) видно, що сторони мають двоє дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що діти проживають з позивачкою і знаходиться на її утриманні, відповідач регулярного утримання дітям не дає, позивачці одній матеріально важко їх утримувати. З довідки № 141 від 12.02.2024 видно, що відповідач [PERSON] є військовослужбовцем, має постійний дохід, який в середньому становить 19 642 грн. Аналізуючи вищенаведене, суд приходить переконання, що позивачка має потребу в коштах відповідача на утримання дітей, а той здатний надавати таке в твердій грошовій сумі у розмірі 8\~000 грн. щомісячно і до досягнення дітьми повноліття. Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дітей, суд ураховує вік дітей, положення ст. 7 ЗУ «Про державний бюджет України на 2024 рік», що відповідач працездатного віку, тому в змозі надавати утримання дітям у розмірі визначеному судом і такий розмір аліментів буде достатнім його вкладом в їх матеріальне забезпечення. Відповідно до положень ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в користь позивачки 1073 грн. 60 коп. документально підтверджених судових витрат (а.с.3) та в дохід держави 1073 грн. 60 коп. судового збору.

Outcome: partial