Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] через адвоката Задворного Ю.В. звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обгрунтування позову вказує, що 08.04.2022 року, [PERSON] , помилково перерахувала, не за тими реквізитами, що потрібно було, на банківський рахунок [PERSON] [NUMBER] грошові кошти в сумі 39200 грн. Оскільки між позивачем та відповідачем відсутні договірні правовідносини та відсутні домовленості щодо погодження істотних умов будь-яких цивільно-правових договорів, 09.06.2023 року [PERSON] звернулася до [PERSON] з вимогою якою просила повернути до 16 червня 2023 року їй, зазначені вище помилково сплачені [PERSON] кошти в сумі 39200 грн. на відповідний банківський рахунок, зазначену вимогу відповідач отримав, проте грошові кошти не повернув . В зв`язку з цим просить суд стягнути з відповідача на свою користь відповідно до ст.1212 ЦК України 39200 грн. безпідставно набутих грошових коштів, 1073 грн. 60 коп. судового збору та 5000 грн. витрат пов`язаних з правничою допомогою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді Яценко Н.О. Ухвалою від 12.10.2023 року по справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 01.11.2023 року від позивача надійшла заява про покладення на відповідача судових витрат. 01.12.2023 року о 13 год. 45 хв. за клопотанням представника відповідача судове засідання відкладено. 09.02.2023 року на електронну адресу суду надійшли письмові пояснення сторони відповідача в яких, відповідач посилався на те, що твердження позивача, що грошові кошти були помилково перераховані, не відповідає дійсності, оскільки між позивачем та відповідачем була досягнута усна домовленість щодо інформаційних послуг стосовно придбання автівки та організації контролю супроводу її з США до України. Між чоловіком позивачки та [PERSON] є переписка з мобільного додатку вайбер, яка свідчить про те, що дійсно були договірні відносини між позивачем та відповідачем щодо надання послуг з вибору, покупки, оформлення та доставки авто з США. Також обговорення та сам факт переведення коштів на рахунок [PERSON] . Ухвала про відкриття провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] (сестри [PERSON] ) про стягнення безпідставно отриманих коштів, вважає, що є також підтвердженням що не може бути помилково, як стверджує позивач, відправлені грошові кошти на рахунок сім`ї. Зазначає, що з початком повномаштабного вторгнення, доставка авто з США, стала не можлива з закриттям портів на території України. Тому авто було направлено до іншого порту Литви. Переписка свідчить, що позивач та її чоловік погодився, що грошові кошти переведені [PERSON] та членам його родини, для проплати залишку за авто і в жодному разі не є помилково переведеними, а тим паче безпідставно отриманими. Просить суд в задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з обставин викладених у позові та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволенні позову заперечувала, з урахуванням викладених письмових заперечень та просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд доходить до наступного висновку. Як убачається з матеріалів справи 08.04.2022 року [PERSON] здійснила перерахування грошових коштів в сумі 39200 грн. на рахунок відповідача [PERSON] (а.с.10), а 09.06.2023 року направила вимогу про повернення їй вказаних коштів. (а.с. 11). Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Сторона відповідача доводила суду, що між сторонами існували договірні відносини щодо інформаційних послуг, щодо придбання автівки та організації та контролю супроводу її з США до України. Згідно із ст. ст. 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Разом з тим суду не надано доказів на підтвердження того, що між сторонами існували договірні зобов`язання з погодженням істотних умов, як і не надано доказів на підтвердження того, що відповідач у визначеному законом порядку мав право надавати послуги щодо придбання позивачем автівки, організації та конролю супроводу її з США до України, як це доводить суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна в тому числі станом на час розгляду спору. Суд вважає необхідним, з метою ефективного захисту прав особи, яка звернулася до суду із даним позовом, застосувати до даних правовідносин саме норми ст.1212 ЦК України. Суд вважає, що відповідач не довів правомірність утримання грошових коштів позивача в сумі 39200 грн., а тому позов слід задовольнити, стягнувши вказану суму з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн. Стосовно поданої позивачем заяви про стягнення витрат на правничу допомогу, суд доходить до наступного висновку. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Понесені витрати на правничу допомогу сторона позивача доводить договором про надання правової допомоги від 21.09.2023 року, додатком до договору, актом прийому-передачі наданих послуг до договору про надання правової допомоги від 21.09.2023 року датований 23.10.2023 року, рахунком на оплату, посвідченням та свідоцтвом про право на заняття адвокатської діяльності, квитанцією на суму 5000 грн. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, та зважаючи на задоволення позовних вимог, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, ціни позову, принципу співмірності та розумності судових витрат, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача витрати за надання правової допомоги на користь позивача в сумі 5 000 грн., що є обґрунтованим і пропорційним до предмета спору та об`ємом виконаної адвокатом роботи. На підставі викладеного та

Outcome: approved