Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська в порядку ст.ст.387, 388 ЦК України із позовом, пред`явленим до [PERSON] , про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він став власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER] , виданого 26.10.2005 року на підставі рішення виконкому Бабушкінської районної ради № 161/11 від 14.04.1989 в результаті його приватизації. Зазначає, що спірна квартира не є спільним майном подружжя. Вважає, що внаслідок неправомірних дій інших осіб спірна квартира вибула із його володіння поза його волею, а в силу ст.ст.387,388 ЦК України існують всі підстави для витребування спірної квартири із незаконного володіння відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , просить застосувати до спірних правовідносин віндикацію. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стенюкова Л.М., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, подала відзив на позов, в якому зазначила, що право витребування належить лише власнику майна, як це передбачають вимоги ст.ст.387,388 ЦК України, яким позивач не являється, щоб вказувало на порушення його прав як власника, висновок про що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №522/7636/14-ц; така ж позиція закріплена і в п.23 Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5, де зазначено, що особа, яка звернулась до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Вказано, що відповідачем [PERSON] набуто право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2017 року, посвідченого нотаріально, таким чином, після переходу права власності до відповідача, відповідач [PERSON] зареєстрував право власності та його право ніким не оскаржувалось і є чинним на сьогодні, що свідчить про відсутність підстав для витребування майна у його законного власника, що також узгоджується зі ст. 204 ЦК України та підтверджує презумпцію правомірності правочину. Окрім цього, зазначила, що у даній справі позов подано не стороною правочину (який в судовому порядку не визнаний недійсним), а відповідач є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно. Разом з цим представник відповідача адвокат Стенюкова Л.М. зазначила, що питання визнання права власності на спірну квартиру неодноразово вирішувалось в судових спорах за позовами позивача [PERSON] , де йому було відмовлено. При цьому ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 листопада 2019 року у цивільній справі №200/9090/18 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна та визнання за ним права власності на майно повернуто позивачу, тому це судове рішення не впливає на обсяг прав нових власників, відтак, вимога в цій справі про витребування майна з чужого незаконного володіння не може бути задоволена, оскільки це пряме втручання у мирне володіння майном, що буде суперечити ст. 1 Першого протоколу до Конвенцій про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. За таких обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Окрім цього, представник відповідача [PERSON] - адвокат Стенюкова Л.М. у відзиві зазначала про застосування строку позовної давності, посилаючись на те, що позивач дізнався про порушення свого права ще у травні 2019 року, а звернувся до відповідача із вимогами тільки 21.03.2023, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Племянніков Б.Д. підтримав повністю свої позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на викладене у позові та його заявах по суті справи, поданих на відзиви іншої сторони по справі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Стенюкова Л.М. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог повністю, посилаючись на те, що підстав для витребування майна немає, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з відмовою у задоволенні позовних вимог повністю, виходячи з встановлених у судовому засіданні таких обставин. Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року, ухваленим у цивільній справі № 200/15089/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та розподіл майна подружжя, позовні вимоги позивача були задоволені, шлюб між сторонами розірваний. В порядку поділу майна подружжя виділено в натурі та визнано за [PERSON] право власності на нерухоме майно, зокрема, на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 121,0 м2., житловою площею 113,5 м2., вирішено питання про розподіл судових витрат. При цьому в рішення зазначено, що відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату та місце судового розгляду, надав письмову заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував. В матеріалах справи № 200/15089/16-ц на арк.56 , оглянутому в судовому засіданні , міститься дана заява відповідача [PERSON] , посвідчена віце-консулом України в Бельгії. Постановою колегії суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року апеляційна скарга представника [PERSON] залишена без задоволення, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року залишено без змін. До виникнення між [PERSON] та [PERSON] судового спору про розподіл майна подружжя, який розглядався у вказаній цивільній справі, за [PERSON] 03.11.2005 року було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право власності серії [NUMBER] , виданого 26.10.2005 року Виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради, що підтверджується копіями вказаного Свідоцтва та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8835448 від 03.11.2005 року серії [NUMBER] , виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації». 02 жовтня 2017 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] (відповідачем у даній справі), як покупцем, був укладений Договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.1.3. цього Договору, квартира, що відчужується, належить продавцю на праві приватної власності на підставі рішення, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська 26.09.2016 року за справою № 200/15069/16-ц, яке набрало законної сили 07.10.2016 року, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18.11.2016 року, за номером запису про право власності: 17547902, Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна; 1090780612101. Пунктом 5.1. Договору визначено, що право власності на майно, згідно ч.4 ст. 334 ЦК України у покупця виникає з моменту державної реєстрації даного права по даному Договору в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Вказаний Договір купівлі-продажу квартири 02.10.2017 року був посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А., зареєстровано в реєстрі за № 14226. Державна реєстрація прав власності відповідача [PERSON] на зазначену квартиру, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно та їх обтяжень», проведена державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Златовою Н.А. 02.10.2017 року, номер запису про право власності: 20102744, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1090780612101. Постановою Верховного Суду від 06.03.2019 року, ухваленою у цивільній справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18), за касаційною скаргою [PERSON] , рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.07.2018 року в частині поділу майна подружжя скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Судом встановлено, що після передачі вищевказаної справи на новий розгляд до суду першої інстанції, [PERSON] звернувся у позасудовому порядку до державного реєстратора Ковальова С.В. для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суда м.Дніпропетровська від 02.07.2019 року у справі № 200/15089/16-ц позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду на підставі заяви представника позивачки про залишення без розгляду. Як вбачається із матеріалів справи, державним реєстратором КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальовим С.В. на підставі звернення [PERSON] були прийняті рішення щодо скасування державної реєстрації права власності [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] , та рішення № 46947594 від 21.05.2019 08:54:35 про державну реєстрацію права власності [PERSON] , на об`єкт нерухомого майна квартиру [ADDRESS] , із зазначенням підстави виникнення права власності: вказана постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у цивільній справі № 200/15089/16-ц (провадження № 61-42871св18). Окрім цього, судом встановлено, що 15.07.2019 року відповідач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом ( справа № 200/10545/19) , в якому просив суд визнати незаконним і скасувати рішення № 46947594 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, квартиру, реєстраційний номер об`єкту 1090780612101, за адресою: [ADDRESS] , з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на нерухоме майно 1090780612101 та визнати незаконним і скасувати рішення № 46946160 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, квартиру, за адресою: [ADDRESS] з одночасним визнання речових прав [PERSON] на нерухоме майно 1090780612101. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 жовтня 2022 року у справі №\~200/10545/19 у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 200/10545/19 (провадження № 22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття, вищевказане судове рішення скасовано повністю і ухвалено нове рішення, яким визнано незаконним і скасовано рішення № 46947594 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про державну реєстрацію права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: [ADDRESS] , з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на нерухоме майно 1090780612101. Визнано незаконним і скасовано рішення № 46946160 від 21.05.2019 року державного реєстратора КП «Центр реєстрації та надання послуг» Нивотрудівської сільської ради Дніпропетровської області Ковальова С.В. про скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на об`єкт нерухомого майна, квартиру за адресою: [ADDRESS] ., з одночасним визнання речових прав [PERSON] на нерухоме майно 1090780612101, зареєстрованих відповідно до договору купівлі-продажу, № 14226, виданого 02.10.2017 року і запис про державну реєстрацію права власності № 22619249 від 02.10.2017 року. Постановою Дніпровського апеляційного суду по справі № 200/10545/19 (провадження № 22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року, яка набрала законної сили з дня її прийняття, встановлені фактичні обставини, які в силу ч.4 ст. 82 ЦПК України, є преюдиційними для розгляду цієї справи та додатково не доказуються. На підставі зазначеної постанови Дніпровського апеляційного суду по справі № 200/10545/19 (провадження № 22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року відповідач [PERSON] зареєстрував 15.02.2023 року право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . Ухвалами Верховного Суду у справі № 200/10545/19 ( провадження № 61-1402ск23) від 16.02.2023 року та від 27.03.2023 року ( провадження № 61-3463ск23) відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] на постанову Дніпровського апеляційного суду по справі № 200/10545/19 (провадження № 22-ц/803/1619/23) від 17 січня 2023 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , Нивотрудівської сільської ради Апостолівського району Дніпропетровської області , треті особи: які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] , [PERSON] , про визнання незаконними та скасування рішень державного реєстратора , зобов`язання усунути перешкоди у користуванні майном. Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Правилом частини першої статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту свого порушеного права. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387\~ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Отже, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. \~ \~ \~ \~Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76\~ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Положеннями ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України,\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Виходячи з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження того, що позивач [PERSON] є власником спірної квартири, оскільки особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, заявлені вимоги не підлягають задоволенню, так як на звернення з віндикаційним позовом наділений правом лише власник майна, яке вибуло з володіння останнього поза його волею. Посилання позивача на те, що відповідач набув у власність спірну квартиру, яка вибула з володіння позивача не з його вини внаслідок неправомірних дій інших осіб не заслуговує на увагу, оскільки в рішенні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.09.2016 року у справі № 200/593/16-ц (за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя) зазначено, що відповідач надав суду заяву про слухання справи за його відсутність, проти задоволення позовних не заперечував, окрім цього у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2018 року (справа № 200/15089/16-ц, провадження № 22-ц/774/3655/18) зазначено, що «в матеріалах справи наявна заява [PERSON] , відповідно до якої він визнав та не заперечував проти задоволення позовних вимог про поділ майна подружжя, справжність підпису в даній заяві посвідчений віце-консулом України в Бельгії. Таким чином, відповідач, звертаючись із заявою про слухання справи за його відсутність, визнання позовних вимог і згоду на їх задоволення, виявив свою волю щодо розпорядження своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд шляхом визнання позовних вимог повністю внаслідок чого суд першої інстанції, не порушуючи права відповідача, задовольнив позовні вимоги в повному обсязі.» До того ж, суд враховує, що відповідач [PERSON] набув право власності на підставі договору купівлі-продажу квартири , серія та номер 14226, виданий 02.10.2017 року , видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Златова Н.А., який є чинним , недійсним в судовому порядку не визнаний. Отже є належним власником квартири [ADDRESS] . Суд наголошує,\~що згідно\~з вимогами\~ч.4\~ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд зазначає, що ані фізичного, ані юридичного вибуття майна з володіння [PERSON] не з його волі не відбулось, як і не встановлено належності цього спірного майна позивачеві, що виключає звернення позивача саме з таким віндикаційним позовом до відповідача, який набув спірну квартиру у власність у іншого належного власника у законний спосіб. З наведених підстав суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, оскільки відсутні правові підстави для застосування вимог ст.ст.387, 388 ЦК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід віднести за рахунок позивача [PERSON] .

Outcome: dismissed