Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до Теребовлянського районного суду Тернопільської області із позовом до [PERSON] , у якому просила стягнути з останньої на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 3000 грн та моральну шкоду у розмірі 20000 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.10.2021 близько 08 год 30 хв. [PERSON] , знаходячись на присадибній ділянці біля свого домогосподарства, що розташоване у [ADDRESS] , розпочала словесну суперечку з [PERSON] . У ході даної суперечки діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи і передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою застосування фізичного насильства до потерпілої, [PERSON] , тримаючи дерев`яну палицю у правій руці, схопила за верхній одяг та повалила її на поверхню землі. В подальшому, продовжуючи свої протиправні дії, [PERSON] , вище вказаною дерев`яною палицею нанесла декілька ударів в область обох ніг потерпілої. Внаслідок своїх протиправних дій [PERSON] спричинила потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді саден на правій гомілці та синців на правому стегні, правій гомілці та в ділянці лівого гомілково-ступневого суглоба. Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.11.2023, звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальну справу провадженням закрито. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної та матеріальної шкоди в порядку статті 128 КПК України у розмірі 3000 грн. - матеріальної шкоди, 20000 грн. - моральної шкоди, залишено без розгляду, роз`яснивши позивачу право на подання цивільного позову в порядку цивільного судочинства. Вищевказане стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 30.11.2023 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] зазначила, що позовних вимог не визнає, жодних протиправних дій відносно позивача вона не вчиняла, в ході судового розгляду кримінального провадження заподіяння тілесних ушкоджень [PERSON] саме відповідачем доведено не було. Крім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту понесення позивачем майнової шкоди та її розміру, а визначений нею розмір моральної шкоди є суттєво забільшеним та не відповідає вимогам розумності і справедливості. Враховуючи вказане, просила відмовити у задоволенні позову. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав, наведених у позові. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Фільварочна О.Б. у судовому засіданні зазначили, що проти позовних вимог заперечують повністю та просили відмовити у їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позов. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: припинення дії, яка порушує право; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Судом встановлено, що ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.11.2023 у справі №606/2056/22 звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності. Кримінальну справу провадженням закрито. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення моральної та матеріальної шкоди в порядку статті 128 КПК України у розмірі 3000 грн. - матеріальної шкоди, 20000 грн. - моральної шкоди, залишено без розгляду, роз`яснивши позивачу право на подання цивільного позову в порядку цивільного судочинства. Ухвала не оскаржувалася та набрала законної сили. Ухвалою суду від 15.11.2023 встановлено, що [PERSON] обвинувачується у тому, що 22.10.2021 близько 08 год 30 хв. знаходячись на присадибній ділянці біля свого домогосподарства, що розташоване у [ADDRESS] , розпочала словесну суперечку з [PERSON] . У ході даної суперечки діючи умисно, усвідомлюючи злочинний характер своїх дій та бажаючи і передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, з метою застосування фізичного насильства до потерпілої, [PERSON] , тримаючи дерев`яну палицю у правій руці, схопила за верхній одяг та повалила її на поверхню землі. В подальшому, продовжуючи свої протиправні дії, [PERSON] , вище вказаною дерев`яною палицею нанесла декілька ударів в область обох ніг потерпілої. Внаслідок своїх протиправних дій [PERSON] спричинила потерпілій [PERSON] тілесні ушкодження у вигляді саден на правій гомілці та синців на правому стегні, правій гомілці та в ділянці лівого гомілково-ступневого суглоба. Таким чином [PERSON] обвинувачується у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, і що її дії кваліфіковано правильно як умисне легке тілесне ушкодження. Згідно висновку судово - медичної експертизи № 66 від 07.06.2022 у громадянки [PERSON] виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден на передній передньо-внутрішній поверхнях середньої та нижньої третини лівої гомілки і ділянки лівого гомілково-стопного суглоба. Дані тілесні ушкодження, враховуючи їх вид, властивості та розташування на тілі, утворилися від дії тупих предметів за 11-22 дні до проведення судово-медичної експертизи, не виключено, при обставинах, вказаних у постанові та повідомлених обстежуваною (внаслідок нанесення ударів «березовою мітлою» по передній поверхні лівої гомілки). На зовнішній поверхні лівої гомілки тілесних ушкоджень не виявлено. Як слідує із зазначеної ухвали позивач [PERSON] у кримінальному провадженні є потерпілою. Звертаючись з позовними вимогами, [PERSON] свої доводи фактично зводить до того, що завданими легкими тілесними ушкодженнями їй заподіяно матеріальну і моральну шкоду, відшкодування якої просить стягнути у примусовому порядку із відповідача. Суд виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), дійсно факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні встановлюється у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення. Так, Верховний Суд у постанові від 02.12.2021 у справі № 449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається. Зазначена підстава дозволяє суду в більш спрощеній формі завершити кримінальне провадження. У разі згоди особи на завершення кримінального провадження у зазначеній формі, без використання своїх прав на доведення своєї невинуватості у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, всі процесуальні витрати, понесені органом досудового розслідування та пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, повинна відшкодувати саме вона. Як вбачається з матеріалів справи, кримінальне провадження щодо відповідача [PERSON] закрито на підставі статті 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, що є нереабілітуючою підставою. Таким чином, зазначені вище обставини, а саме подія, а також особи, які були причетні до кримінального провадження, встановлені та мали місце, тобто, закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, а саме, не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини відповідача у вчиненні кримінального правопорушення. За таких обставин, доводи відповідача про відсутність підстав для відшкодування шкоди з огляду на недоведення вини [PERSON] та відсутності обвинувального вироку є помилковими. Більше того, відповідач на продовженні кримінального провадження та ухваленні виправдувального вироку не наполягала, кримінальне провадження в справі закрито саме за клопотанням її захисника, яке [PERSON] підтримала та надала згоду на закриття провадження на підставі статті 49 КК України, підстава закриття кримінального провадження не є реабілітуючою, тому суд приходить до висновку, що між протиправними діями відповідача, виною відповідача у вчиненні кримінального правопорушення та наслідками у виді заподіяння позивачу, як потерпілій у даному кримінальному правопорушенні шкоди, є причинно-наслідковий зв`язок. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, незважаючи на постанову про закриття кримінального провадження, відповідач не звільняється від цивільної відповідальності за спричинення шкоди. Згідно частини першої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини першої статті 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується особою, яка таку шкоду заподіяла. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вказано, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Разом з тим, згідно з вимогами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Незважаючи на те, що позивачем доведено заподіяння їй шкоди внаслідок протиправних дій відповідача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, однак позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності матеріальних витрат, яких вона зазнала внаслідок кримінального правопорушення та їх розміру, а тому правові підстави, передбачені законом для відшкодування матеріальної шкоди відсутні. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди в сумі 3000 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача відшкодування завданої моральної шкоди, то вона підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. За встановлених судом обставин та їх правового регулювання, протиправні дії відповідача [PERSON] перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із заподіянням моральної шкоди позивачу. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, крім випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року). Суд погоджується із тим, що позивачу заподіяно моральну шкоду у зв`язку із перенесеним фізичним болем, порушенням звичного для неї життєвого ритму, внаслідок протиправних дій відповідача. Однак, суд бере також до уваги те, що немає і не може бути точних критеріїв майнового виразу фізичного, душевного болю, страждань, тому при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд повинен враховувати вимоги розумності та справедливості, а сам розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв`язку з порушенням його прав, а також відповідати поведінці завдавача шкоди. Тому, враховуючи засади виваженості, добросовісності та розумності, а також співмірності грошового відшкодування із заподіяною шкодою, суд вважає за необхідне частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача моральної шкоди та визначити розмір морального відшкодування у сумі 3000 (три тисячі) грн, що на переконання суду буде достатнім та належним відшкодуванням завданої позивачу моральної шкоди.

Outcome: partial