Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

У грудні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів, посилаючись на наступні обставини. Позивач з 2016 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання однією сім`єю вони мають дочку - [PERSON] , [INFO] . В подальшому позивач з відповідачем припинили стосунки та перестали проживати разом. Позивач зазначає, що відповідач не надає коштів на утримання спільної дочки, в даний час перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] та має можливість надавати допомогу своїй дитині, позивач перебуває у важкому матеріальному становищу та самостійно не спроможна забезпечити дитину всім необхідним. Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частину від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повнолітня. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.12.2023 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 08 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у зазначеній справі. Постановлено провести розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судом 29.12.2023 року за вх..№59723 отримано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив позов задовольнити частково, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/10 частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку і до досягнення дитиною повнолітня. У відзиві відповідач зазначив, що у нього і [PERSON] є спільна малолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Протягом всього часу він сумлінно виконував свої обов`язки батька з утримання дитини. За домовленістю з позивачем, щодо добровільної сплати аліментів на утримання їх доньки, без визначення конкретного розміру, починаючи з 2018 року по теперішній час він щомісячно сплачував аліменти в розмірі від 2000 грн. до 4000 грн. з зазначенням призначення платежу «аліменти». Окрім того, відповідач зазначає, що розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. 19 травня 2021 року він уклав шлюб з [PERSON] . У шлюбі у них народилися сини [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Відповідач вказує, що він є єдиний хто забезпечує родину, дружина не працює. Щомісячно на утримання дружини та двох синів він витрачає більш ніж 20000 грн. Додатково, щомісячно він витрачає біля 15000 грн. на психологічну реабілітацію синів, після перебування у зоні активних бойових дій, а саме м.Бахмут. Також матеріально допомагає матері своєї дружини, яка також є переміщеною особою з м.Бахмут та витрачає щомісячно приблизно 100000,00 грн. Беручи до уваги вищенаведе, з урахуванням величини витрат на утримання себе та членів своєї сім`ї, сума яку він можу сплачувати щомісячно на забезпечення доньки це 1/10 частки усіх видів заробітку, що є приблизно 10000,00 грн. Також відповідач вказує, що у позивній заяві позивач зазначає, що вона перебуває у важкому матеріальному стані та самостійно не спроможна забезпечити дитину всім необхідним, однак не надала до суду жодного доказу свого тяжкого матеріального стану та не спроможності забезпечити дитину з урахуванням його добровільної щомісячної допомоги на утримання дитини, що суперечить ст.81 ЦПК України. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належно. Судом 26.01.2024 за вх..№ 5134 отримано заяву, в якій позивач просила розгляд справи проводити у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду спарви повідомлений належним чином. Заяви та клопотання до суду не направив, причини неявки суду не повідомив. Суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутності сторін та прийняття судового рішення на підставі наявних матеріалів, оскільки всі учасники справи були належним чином та завчасно у відповідності до вимог ЦПК України повідомлені по дату, час та місце слухання справи, позивач надав заяву про розгляд справи у її відсутності, відповідач скористався своїм правом та подав суду відзив на позовну заяву, в якому висловив свою позицію щодо позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Позивач [PERSON] та малолітня донька [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягами з реєстру Маловільшанської територіальної громади від 28.11.2023 року за № 2023/009755405 та №2023/009764746. Звертаючись до суду з вищевказаною позовною заявою позивач зазначає, що донька - [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні. Відповідно до довідки № 7580 від 10.12.2023 року виданої командиром військової частини [NUMBER] [PERSON] , відповідач [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] , [ADDRESS] з 14.09.2015 року по теперішній час. Відповідач [PERSON] та [PERSON] , 19.05.2021 року зареєстрували шлюб у Бахмутському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис № 139, прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [PERSON] та [PERSON] мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Відповідач до відзиву надано копії платіжних документів про переказ коштів на картку позивача з призначенням платежу «аліменти». При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч. 1 ст. 2 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положення ст. 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до вимог статті 180 Сімейного кодексу (СК) України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові Цивільного касаційного суду Верховного Суду від 04.07.2018 р. по справі № 490/4522/16-ц. Відповідно до норм ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення, тощо. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). З аналізу наведених вище правових норм вбачається, що розмір аліментів у розмірі 1/4 частки доходів на одну дитину, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, закріплено на законодавчому рівні незалежно від розміру доходу платника аліментів. У відзиві відповідач просить суд при винесені рішення врахувати те, що на його утриманні перебувають дружина та два сина, призначити аліменти у розмірі 1/10 частини від заробітку (доходу). Суд вважає за необхідне зазначити, що необхідність утримувати інших дітей не виключає обов`язку відповідача як батька надавати рівноцінну матеріальну допомогу також своїй дочці, яка її потребує. Батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншими. Факт народження у платника аліментів другої дитини та виникнення законного обов`язку щодо її утримання, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання інших дітей. Застосування вищенаведених правових норм відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19, від 3 червня 2020 р. у справі № 760/9783/18-ц, а тому суд, у відповідності до вимог ч. 4ст. 263 ЦПК України, враховує їх при вирішенні даного спору. Відповідач у відзиві також зазначає, що щомісячно на утримання дружини та двох синів він витрачає більш ніж 20000 грн. Додатково, щомісячно витрачає біля 15000 грн. на психологічну реабілітацію синів, після перебування у зоні активних бойових дій, а саме м.Бахмут. Також матеріально він допомагає матері своєї дружини, яка також є переміщеною особою з м.Бахмут та витрачає щомісячно приблизно 10000 грн. Відповідач наголошує, що з урахуванням величини витрат на своє утримання та членів сім`ї, сума яку він спроможний сплачувати щомісячно на забезпечення доньки це 1/10 частки усіх видів заробітку, що є приблизно 10000,00 грн. Разом з тим, відповідач не надав суду належних та достатніх доказів на підтвердження зазначеного. Надавши оцінку кожному доказу окремо та оцінивши їх в сукупності, суд бере до уваги в межах даного спору, що сторони працездатні, проблем із здоров`ям не мають, мають спільний обов`язок по утриманню доньки [PERSON] , яка проживає разом з позивачем. Приписами ст. 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, наявність визначеного законом обов`язку обох батьків утримувати власну дитину, відсутність домовленості між сторонами (батьками) про утримання доньки, суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимоги позивача та стягнути з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 01.12.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. На підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору на користь держави, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 1073,60 грн. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved