Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивує тим, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору. Відповідно до Додатку № 1 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 73785 гривень 51 копійки за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю від 25 березня 1999 року власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Таким чином, позивач прийняв право вимоги до відповідача про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 73785 гривень 51 копійки. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2008 року з [PERSON] було стягнуто заборгованість за спожиту теплову енергію. Станом на 27 грудня 2019 року рішення суду відповідачем не виконано. 01 липня 2001 року між ПАТ «Київенерго» та [PERSON] було укладено договір № 8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі. Договір набуває чинності з дня його підписання та діє до 31 грудня 2001 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення. Заяв про припинення договору від відповідача не надходило. Таким чином, надання послуг відповідачу здійснювалось на підставі договору від 01 липня 2001 року № 8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді. Нарахування за спожиті відповідачем послуги здійснювалось на підставі постанов Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Умови договору в частині здійснення оплати за спожиту теплову енергію відповідачем не виконувались. Заяв на адресу виконавця щодо не отримання послуг від відповідача не надходило. Зазначає, що заборгованість відповідача за спожиті послуги складається з: - 73785 гривень 51 копійки - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги за поставлену теплову енергію у гарячій воді; - 3615 гривень 49 копійок - інфляційна складова боргу; - 2025 гривень 56 копійок - три проценти річних. Ухвалою судді Солом`янського районного суду міста Києва від 07 лютого 2020 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 17 березня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з повідомленням сторін. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 18 вересня 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, викладене у відповіді на відзив (а.с. 97-100) та письмових поясненнях (а.с. 133-135), просила задовольнити позов у повному обсязі. Зазначила, що заборгованість за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2008 року в сумі 7824 гривні 03 копійки відповідачем була сплачена в листопаді 2009 року. Тобто, відповідач, сплативши повністю борг за рішенням суду, визнав його та повністю погоджувався з порядком нарахування за отримані послуги. Здійснена відповідачем оплата в листопаді 2009 року врахована виконавцем послуг при здійсненні розрахунку. Відповідач з приводу неправомірних нарахувань чи здійснення перерахунку до надавача послуг не звертався. Від отримання послуг з споживання теплової енергії у визначеному законом порядку не відмовлявся. Наданий відповідачем висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2011 року встановлює тільки той факт, що лише у розділі 7 договору від 01 липня 2001 року № 8151047 здійснено підпис не [PERSON] . Відповідно у Звертанні-дорученні та у додатках до договору підпис здійснено відповідачем. Крім того, договір від 01 липня 2001 року № 8151047 не визнаний недійсним. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, підтримав викладене у відзиві на позовну заяву (а.с. 81-82). Зазначив, що Шевченківським районним судом м. Києва розглядалась справа за його позовом до АЕК «Київенерго» про визнання договору від 01 липня 2001 року № 8151047 недійсним. Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2011 року підпис від імені [PERSON] , розташований в розділі 7 «Юридичні адреси сторін та платіжні реквізити. «Споживач» (підпис) в договорі від 01 липня 2001 року № 8151047, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні зазначеного позову у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Таким чином, посилання на вказаний договір як на доказ є не допустимим, оскільки він є підробним. Крім того, у наданому стороною позивача розрахунку не зазначено, за який період утворилась заборгованість у сумі 73785 гривень 51 копійки. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладено договір № 601-18 про відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору (а.с. 9-11). Відповідно до Додатку № 1 до договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 73785 гривень 51 копійки за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12). Згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 25 березня 1999 року власником земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, позивач прийняв право вимоги до відповідачів про стягнення заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення та/або централізованого постачання гарячої води у розмірі 73785 гривень 51 копійки. Сторона позивача посилається на те, що 01 липня 2001 року між ПАТ «Київенерго» та [PERSON] було укладено договір № 8151047 на постачання теплової енергії у гарячій воді, відповідно до якого товариство зобов`язалось виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених у договорі (а.с. 15-16). Відповідач заперечуючи факт укладення вказаного договору посилається на висновок судово-почеркознавчої експертизи від 28 листопада 2011 року (а.с. 83-85), відповідно до якого підпис від імені [PERSON] , розташований в розділі 7 «Юридичні адреси сторін та платіжні реквізити. «Споживач» (підпис) в договорі від 01 липня 2001 року № 8151047, виконано не [PERSON] , а іншою особою. Відповідачем оспорювався зазначений договір, проте рішенням Шевченківського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до АЕК «Київенерго» про визнання договору від 01 липня 2001 року № 8151047 недійсним у зв`язку із закінченням строку позовної давності. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2008 року з [PERSON] на користь АЕК «Київенерго» було стягнуто заборгованість за спожиту теплову енергію (а.с. 53). Заборгованість за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2008 року в сумі 7824 гривні 03 копійки відповідачем була сплачена в листопаді 2009 року. Представник позивача зазначає, що відповідач з приводу неправомірних нарахувань чи здійснення перерахунку до надавача послуг не звертався. Від отримання послуг з споживання теплової енергії у визначеному законом порядку не відмовлявся. Відповідачем доказів на спростування доводів сторони позивача суду не надано, зокрема, доказів на підтвердження відмови останнього від отримання послуг з споживання теплової енергії у визначеному законом порядку. Доводи відповідача ґрунтуються лише на його поясненнях. Вбачається, що відповідач споживає теплову енергію, проте не сплачує в повному обсязі за фактичне щомісячне таке споживання наданих стороною позивача послуг. Суд вважає, що вимоги позивач ґрунтуються на законі. Частиною 1 ст. 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з пунктами 5, 10 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню в розмірах, установлених законом або договорами про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач, не сплативши у строк вартість послуг, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З позову вбачається, що заборгованість відповідача за спожиті послуги до 01 травня 2018 року складається з: - 73785 гривень 51 копійки - заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги за поставлену теплову енергію у гарячій воді; - 3615 гривень 49 копійок - інфляційна складова боргу; - 2025 гривень 56 копійок - три проценти річних. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідача, позивач надав суду розрахунок заборгованості (а.с. 7-8). Вбачається, що доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості або власного розрахунку відповідач суду не надав. Доводи відповідача ґрунтуються лише на його поясненнях. Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважає за можливе покласти їх в основу рішення суду. За таких обставин, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за спожиті послуги. З огляду на наведене, позов КП «Київтеплоенерго» підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 2102 гривні судового збору.

Outcome: approved