Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У липні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дніпровської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] . Після її смерті залишилась спадщина, а саме домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка для обслуговування будинку та господарських будівель і споруд. Домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-2, загальною площею 204,8 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м., житловий будинок літ В-2, загальною площею 118,3 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., альтанка літ. Б., споруди 1-5. За життя мати оформила заповіт, яким усе своє майно заповіла сину [PERSON] . З метою оформлення спадщини позивач звернувся до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на вищевказане нерухоме майно, яке входить до складу спадщини, відсутні правовстановлюючі документи. Так, у 1991-му році мати позивача збудувала не земельній ділянці, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , житловий будинок та споруди, які не були введені в експлуатацію, оскільки [PERSON] не була обізнана про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом житлових об`єктів. На домоволодіння був лише замовлений та виготовлений технічний паспорт, проведена технічна інвентаризація та здійснено виїзд техніка. В подальшому земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] була надана матері під вже збудоване майно для експлуатації будинку та господарських прибудов, з присвоєнням кадастрового номеру № 1210100000:02:144:0038. Оскільки інші спадкоємці не претендують на спадщину, а на [PERSON] складено заповіт, проте останній не може оформити свої спадкові права, позивач просить суд визнати за ним право власності у порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на самочинно побудований житловий будинок літ. А-2, загальною площею 204,8 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м., житловий будинок літ В-2, загальною площею 118,3 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., альтанка літ. Б., споруди 1-5, які розташовані на земельній ділянці з кадастровим номером № 1210100000:02:144:0038, площею 0,10 га., за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2018 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу строк для усунення її недоліків. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. У зв`язку із звільненням суддів [PERSON] , [PERSON] , відсторонення від здійснення правосуддя судді Яковлева Д.О., справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2021 року справа прийнята у провадження судді Кондрашова І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2022 року зупинено провадження у справі у зв`язку із перебуванням позивача на службі у складі Збройних Сил України. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2023, поновлено провадження у справі. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.11.2023 закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання 20.02.2024 не з`явився, повідомлений належним чином. В підготовчому судовому засіданні від 22.09.2021 заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав їх необґрунтованості. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після її смерті залишилась спадщина у вигляді домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських будівель і споруд, площею 0,10 га з кадастровим номером № 1210100000:02:144:0038. Згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON] , [INFO] є матір`ю [PERSON] . За часів свого життя [PERSON] збудувала домоволодіння, господарські будівлі та споруди, зокрема, житловий будинок літ. А-2, загальною площею 204,8 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м., житловий будинок літ В-2, загальною площею 118,3 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., альтанка літ. Б., споруди 1-5. Вважається, що це майно є самочинно побудованим. Рішенням Дніпровської міської ради від 20.09.2017 № 254/24 передано гр. [PERSON] земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] по фактичному розміщенню самочинно збудованих жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна) ділянка. Відповідно до копії заповіту, посвідченого 06 листопада 2014 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Стаднік І.Л., [PERSON] заповідає усе своє майно сину [PERSON] . Поняття спадкування закріплене у\~ст. 1216 ЦК, відповідно до якої спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до\~статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно частин першої та третьої\~статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Статтею 1258 ЦК України\~передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Частиною 3\~статті 1223 ЦК України\~передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Виходячи з вимог\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом\~ст.\~1223\~ЦК України\~право на\~спадкування мають\~особи,\~визначені у\~заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265\~цього Кодексу. З огляду на те, що у заповіті заповідачем визначено [PERSON] , він має право на спадкування усього майна, яке належало на момент смерті померлій. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав є визнання права. Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Частина 2 цієї норми передбачає особливості набуття права власності на новостворене нерухоме майно. Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч. 2 ст. 376 ЦК України. Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцию, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки. Отже, передання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, під вже збудований об`єкт, є умовою для визнання права власності на самочинно збудоване майно. Суд враховує, що рішенням Дніпровської міської ради від 20.09.2017 № 254/24 було передано гр. [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером № 1210100000:02:144:0038 по фактичному розміщенню самочинних житлового будинку та господарських будівель і споруд. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 Постанови). Відповідно до п. 14 Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Як убачається з висновку експерта з технічного обстеження будівель та споруд [PERSON] від 09.07.2018, за результатами проведеного технічного обстеження об`єктів: житлового будинку літ. А-2, підвалу під літ. А-2, балконів а, а-1, а-2, житлового будинку літ. В-2, підвалу під літ. В-2, балкону літ. в, альтанка літ. Б, розташованих в [ADDRESS] , було встановлено, що вищеперераховані об`єкти відповідають нормативним вимогам і придатні до експлуатації за своїм цільовим призначенням. Відтак, самочинно побудовані об`єкти майна, збудовані з дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм. Істотних порушень будівельних норм та правил, судом не встановлено. Судом також досліджено технічний паспорт на будинок, який складено у відповідності до вимог чинного законодавства, відмітки про самовільно побудовані будівлі, у технічному паспорті відсутні. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини 1\~статті 328 Цивільного кодексу України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до норми ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що спірне майно побудовано у 1991-му році з дотриманням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм, не порушує нічиїх прав та законних інтересів, а під вже збудоване майно по фактичному розміщенню житлового будинку, будівель і споруд, була надана земельна ділянка у користування, з присвоєнням кадастрового номеру № 1210100000:02:144:0038, тому суд вважає можливим визнати право власності на це майно, оскільки це єдиний спосіб оформлення спадкових прав [PERSON] . Судом не встановлено незаконності набуття права власності, як і не встановлено істотних порушень будівельних та технічних норм при будівництві майна. Спірні об`єкти нерухомого майна фактично перебувають в експлуатації з 1991-го року та використовуються за цільовим призначенням, тому на таке майно може бути визнано право власності, перешкод для цього немає. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що кожна особа має право на мирне володіння майном та на захист такого права. Спадкоємець позбавлений можливості оформити свої спадкові права у інший спосіб, ніж судовий. При цьому майно, яке є предметом спору, було створено з дотримання вимог законодавства, в тому числі з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, технічних та інших норм. Побудоване домоволодіння не порушує прав та інтересів третіх осіб. Під час будівництва та оформлення права власності [PERSON] переслідувала легітимну мету, тобто за часу свого життя нею вжито вичерпних заходів для оформлення майна, за її заявою був розроблений та в подальшому затверджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки під вже існуючі об`єкти нерухомого майна. Наведена обставина у розумінні ч. 3 ст. 376 ЦК України є підставою для визнання права власності\~на самочинно\~збудоване нерухоме\~майно за\~рішенням суду. Беручи до уваги викладене, суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір суд залишає за позивачем, оскільки міська рада залучена як відповідач, уособлюючи територіальну громаду, від імені якої здійснює володіння та розпорядження всіма об`єктами комунальної власності та нерухомого майна, тобто відповідач прав позивача не порушував, тому підстав для стягнення судового збору з Дніпровської міської ради немає.

Outcome: approved