Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовський А.Г. Зазначає, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на спірну квартиру. Є інвалідом першої групи безстроково та має право на обов`язкову частку у квартирі [ADDRESS] де постійно проживає і яка є його єдиним житлом. Натомість, у грудні 2005 року, між матір`ю та сестрою укладено договір довічного утримання, який він вважає недійсним, оскільки при його укладенні порушенні його права на володіння спірною нерухомістю. Просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений 19 грудня 2005 року між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Веселовським А.Г., зареєстрованого в реєстрі за № 9753 та скасувати заборону на нерухоме майно реєстраційний номер обтяження 2711159 зареєстрований 19.12.2005 р 13:58:40 за №2711159 реєстратором : приватний нотаріус Веселовський А.Г. підстава обтяження договір довічного утримання 9753 19.12.2005 посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. об`єкт обтяження квартира 1\\2 частина адреса [ADDRESS] номер РПВН 12283734 Ухвалою суду від 09.10.2023 року відкрито провадження по справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. 04.12.2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Відповідач позов не визнає у повному обсязі. Стверджує, що 19 грудня 2005 року між нею та матір`ю укладено спірний договір довічного утримання на момент укладення, який нею виконувався у повному обсязі. Про укладення договору довічного утримання брат був обізнаний, оскільки саме за згодою співвласників поселився із свою сім`єю у спірну квартиру. Жодних обтяжень на момент укладення договору довічного утримання не було, мати мала право на розпорядження часткою у нерухомості. 11.12.2023 представником позивача [PERSON] - адвокатом Гонтар В.М. подано відповідь на відзив. Наполягає на задоволенні позовних вимог. Зазначає, що обізнаність про укладення спірного договору не має відношення до предмета позову. Правочин, передбачений главою 57 ЦК України є оспорюваним та з підстав, передбачених ч 6 ст 203 ЦК України є недійсним, оскільки вчиненій матір`ю без врахування інтересів непрацездатної дитини. Ухвалою суду від 16.01.2024 року закрито підготовче провадження. Справу призначено до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримує просить задовольнити, Зазначає, що про оспорюваний договір позивач дізнався у вересні 2023 року. Стверджує, що договір, в силу вимог статті 203, 204,215 ЦК України, є недійсним у зв`язку з недодержанням вимог чинного законодавства. Позивач є непрацездатним та набув довічної інвалідності. Нотаріус не перевірив вказану обставину, чим порушив право непрацездатного сина власника житла. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Нестеренко А.В. просить відмовити у задоволенні позову з врахуванням доводів відзиву. Зазначає, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір довічного утримання, умови якого [PERSON] виконувала належним чином. . Укладення та припинення договору довічного утримання передбачені главою 57 ЦК України Норми статті 744 цього кодексу є спеціальним до спірних правовідносин. Відсутні підстави для визнання недійсним договору. Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, дослідивши зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що[INFO] померла [PERSON] Власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі договору довічного утримання ВСО №041225 від 19.12.2005, посвідчений Веселовським А.Г. приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за р №9753 (1\\2 частки) та свідоцтва про право власності від 20.08.2001, видане управлінням житлово - комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради (1\\2 частки), договору про встановлення ідеальних часток посвідчений Веселовським А.Г. приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу за р № 7648( (а.с.13) [PERSON] є інвалідом першої «а» групи загального захворювання безстроково ( а.с. 10 ) Копією свідоцтва про народження підтверджується, що [PERSON] була матір`ю позивача У судовому засіданні допитані свідки позивача [PERSON] , яка є тещею позивача та пояснила суду, щодо конфліктних відносин між [PERSON] та [PERSON] та те, що [PERSON] потребує постійного стороннього догляду та проживає у кварирі [ADDRESS] в окремій кімнаті. Дружина [PERSON] - [PERSON] допитана у судового засіданні як свідок пояснила суду, що її чоловік проживає у спірному житлі з квітня - травня 2005 року з моменту встановлення інвалідності. Не мають з чоловіком власного житла і переїхав у квартиру [ADDRESS] у зв`язку із скрутним матеріальним становищем. Зареєстрований та проживає у спірній квартирі зі згоди власника. Взаємовідносини чоловіка із матір"ю та сестрою [PERSON] погані, оскільки останні є «свідками Ієгови» показами свідків відповідача [PERSON] - яка пояснила суду, що є рІдною сестрою [PERSON] . Підтвердила суду щодо неприязних відносин між [PERSON] та [PERSON] , оскільки останній ображав її ссстру. Всі витрати щодо утримання, лікування сестри несла [PERSON] . Крім того [PERSON] повністю несе витрати на утримання майна. [PERSON] пояснила, що вона є знайомою [PERSON] . Стверджувала, що вона та її донька за життя [PERSON] . допомогаЛи їй по господарству. Знає, що [PERSON] давала матері кошти, оскільки між ними укладений договір довічного утримання. Згідно ч.1, ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1-2, ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ч.1, ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Як регламентовано ч.1, ст.745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. З матеріалів справи вбачається, що за життя [PERSON] уклала із [PERSON] спірний договір довічного утримання належної їй 1\\2 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 45). Позивач,як на підставу позову посилається на приписи частини 6 статті 203 ЦК України відповідно до якої правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами ) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою- третьою та шостою статті 203 цього кодексу. За змістом статті 215 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином . При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину, й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося. За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття "охоронюваний законом інтерес", як прагнення до користування конкретним матеріальним, та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту, та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності, та іншим загальноправовим засадам. Інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин, та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав; під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним, та/або нематеріальним благом. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання, або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому, обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення, та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті, та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладенням спірного договору порушені його права на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 ЦК України та право на проживання. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина 3 статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Відповідно до частини .2 ст.755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувана. Згідно ст.749 ЦК України, з урахуванням ч.4 ст.334 ПК України, право власності на житло переходить від відчужувана до набувача в момент державної реєстрації договору довічного утримання. З моменту державної реєстрації договору довічного утримання відчужувач (особа, яка потребує утримання) перестає бути власником будинку, квартири. Отже, у разі укладення договору довічного утримання (догляду) відчужувач втрачає можливість розпоряджатись своїм житлом (продавати, дарувати, заповідати), так як більше не є його власником. Таким чином, станом на день звернення до суду з позовом - вересень 2023 року [PERSON] - спадкодавець не був власником спірного майна . З вищенаведених підстав, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів того факту, що договір довічного утримання від 19.12.2005 року був розірваний та тієї обставини, що у відповідача [PERSON] відсутня підстава виникнення права власності на спірну квартиру. На підтвердження вимог про визнання недійсним договору довічного утримання позивач посилався на те, що є заінтересованою особою, та відповідно до статті 215 ЦК України, має право на оспорювання вищевказаного договору, оскільки на день укладення договору він проживав у даній квартирі. [PERSON] була власником 1\\2 частки спірної квартири, а позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, на які він посилається у його позові, а саме, що зазначена частка спірної квартири, яка є предметом оспорюваного договору довічного утримання, на час його укладення не була особистою власністю [PERSON] та відповідно право власності на нього входить (повністю або частково) до спадкового майна [PERSON] право на обов`язкову частку якого би мала непрацездатна дитина - позивач у справі Під час судового розгляду, суд встановив, що квартира [ADDRESS] відродження на праві приватної власності належить [PERSON] , а позивачем не надано жодного доказу і не встановлено, що його законні права порушено, не визнаються та оспорюються. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про визнання договору довічного утримання недійсним, та похідної вимоги щодо скасування заборони. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи необхідно віднести на рахунок держави..

Outcome: dismissed