Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

[PERSON] (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), Івано-Франківської міської ради (надалі - «Відповідач 3»), Головного Управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області (надалі - «Відповідач 4»), Відділу державної Реєстрації (Реєстраційна Палата) ЦНАП Івано-Франківської міської ради (надалі - «Відповідач 5»), в якому, з урахуванням остаточних уточнених та збільшених позовних вимог, просила: визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності від 29.03.2005 р. на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] і [PERSON] в рівних долях та свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.07.2014р. на [PERSON] 08.11.1966р. на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним та скасувати рішення Івано-Франківської міської ради 47 сесії шостого демократичного скликання від 23.02.2010р. за №34-47 в частині, що стосується [PERSON] , [PERSON] і зобов`язати Івано-Франківську міську раду внести зміни до рішення Івано-Франківської міської ради 47 сесії шостого демократичного скликання від 23.02.2010р. за №34-47 « Про передачу громадянам у власність та надання в користуванні земельних ділянок» - із зазначенням особи [PERSON] 1933р.н; скасувати розпорядження органу приватизації від 20.11.2004р. за №43474 і розпорядження міського голови №632-р від 29.11.2004р. Івано- Франківської міської ради в частині, що стосується [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; зобов`язати Головне Управління Держеокадастру в Івано-Франківській області внести зміни до додатку серія АА №148899 зареєстрованого та виданого 17.08.2010р. за № 011029400501 до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №456247 - кадастровий номер 2610100000:08:003:0433 загальною площею 0,0742 га, що належить громадянам в числі [PERSON] , [PERSON] замінивши їх на [PERSON] ; визнати за [PERSON] , 1933 року народження, ІПН [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] ; зобов`язати відділ державної реєстрації (Реєстраційна Палата) ЦНАП Івано-Франківської міської ради скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за Зареєстрованим права власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , а саме за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 414609626101 та за реєстраційним номером майна 10535506 номер запису про право власності 7478037 на власника [PERSON] , а також рішення про державну реєстрацію за номер запису про право власності: 6439339 на [PERSON] ; та номер запису про право власності 7478037 на [PERSON] і вчинити дії та внести зміни щодо приведення у відповідність інформації про державну реєстрацію права власності об`єктів нерухомого майна, а саме: вищезазначене нерухоме майно на спадкоємця позивача [PERSON] - відповідно до вимог норм чинного законодавства України; визначити [PERSON] 1933р.н. ідентифікаційний номер [NUMBER] додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачами 1 та 2 порушено спадкові права [PERSON] , як спадкоємця першої черги за законом після смерті її матері [PERSON] , 1908 року народження, яка померла [INFO] . Зі змісту позовної заяви випливає, що [PERSON] , маючи намір та законне право, як спадкоємець першої черги після смерті матері, звернулася до державного органу нотаріату м. Івано-Франківська для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на нерухоме майно (зокрема, квартиру [ADDRESS] ) після смерті своєї матері, у чому їй було фактично відмовлено з причин необхідності подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві, а також у зв`язку з пропуском строку звернення до нотаріуса для прийняття спадщини. Як зазначено у позовній заяві, у зв`язку з незаконним оформленням на [PERSON] та [PERSON] документу власності на квартиру [ADDRESS] , видати свідоцтво про право на спадщину на вищевказану квартиру не представляється можливим. А тому, на думку Позивача, вищевказані документи про власність на спірну квартиру порушують права Позивача, у зв`язку з чим мають бути визнані недійсними. Крім того, у зв`язку з тим, що відповідачами 1 та 2 було оформлено право власності на земельну ділянку за адресою спірної квартири, Позивач просила зобов`язати Головне Управління Держеокадастру в Івано-Франківській області внести зміни до додатку серія АА №148899 зареєстрованого та виданого 17.08.2010р. за № 011029400501 до Державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №456247 - кадастровий номер 2610100000:08:003:0433 загальною площею 0,0742 га, що належить громадянам в числі [PERSON] , [PERSON] , замінивши їх на [PERSON] . Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 лютого 2022 року зупинено провадження у справі у зв`язку з смертю Позивача [PERSON] - до встановлення її правонаступника. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 липня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 жовтня 2023 року залучено до участі у справі в якості правонаступника [PERSON] . Позивач та її представник в судових засіданнях позовні вимоги підтримували та просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві, заявах про уточнення та доповнення позовних вимог. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] , - правом на подання відзиву до суду не скористалися. В судовому засіданні Відповідач 1 [PERSON] та представник відповідачів 1 та 2 заперечували проти позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість, просили в задоволенні позову відмовити. Зокрема, заперечуючи проти позову, представник відповідачів 1,2 в судових засіданнях покликався на те, що приватизація [PERSON] та [PERSON] , місце проживання яких на момент приватизації було зареєстроване у спірній квартирі, відбулася в межах чинного законодавства, жодних порушень допущено не було. Для приватизації квартири буди наявні правові підстави, а заявниками подано належні документи. У Позивача та її правонаступника, на думку сторони відповідачів 1,2, відсутнє законне право претендувати на спірну квартиру. Відповідачем 3 - Івано-Франківською міською радою - на адресу суду подано заяву про застосування строку позовної давності щодо позовних вимог та відмову в позові з цієї підстави. Відповідачем 4 - Головним Управлінням Держгеокадастру в Івано-Франківській області - на адресу суду подано відзив на позов, у якому представник Відповідача 4 заперечив проти позовних вимог, посилаючись на зміну законодавства та неможливість внесення змін до додатку до державного акту на землю. Відділ державної Реєстрації (Реєстраційна Палата) ЦНАП Івано-Франківської міської ради правом на подання відзиву не скористався, явку уповноваженого представника до суду не забезпечив, про дату та час судових засідань повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення Позивача та її представника, Відповідача 1, представника відповідачів 1,2 дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім , переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилами статті 345 Цивільного кодексу України (в редакції від 01.01.2004 року) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства. У частині третій статті 9 Житлового кодексу (в редакції від 21.07.2004 року) визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законодавством України. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній станом на жовтень-листопад 2004 року (час подання заяви про приватизацію спірної квартири та прийняття рішення про приватизацію) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. (стаття 4 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до підпункту 1 частини 1 статті 6 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними: однокімнатні квартири. Організацію проведення приватизації та оформлення права власності врегульовано статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Зокрема, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. (частини 2,3,5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду») Органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону (частина 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Так, згідно з частиною 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Отже, перелік підстав відмови мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). На момент прийняття оскаржуваного рішення про приватизацію спірної квартири було чинне Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року N56 (втратило чинність на підставі Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства N 396 від 16.12.2009 ) (надалі - також «Положення»), яким визначався порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та склад документів, що підлягають оформленню. Згідно з пунктом 2 Положення передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Передача займаних квартир (будинків здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім`ї з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло (пункт 4 Положення). Пунктом 18 Положення визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. Відповідно до пунктів 20-24 Положення при оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім`ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім`ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відомості про займані наймачем приміщення та їх площу наводяться згідно з інвентаризаційними матеріалами, які зберігаються у державному підприємстві по обслуговуванню житла. При відсутності інвентаризаційних матеріалів, або невідповідності їх інформації фактичному стану, що викликано проведенням ремонту чи реконструкцією будинку, підприємство по обслуговуванню житла відновлює їх через бюро технічної інвентаризації. Уточнення необхідних для приватизації квартир (будинків) даних шляхом обстеження можуть здійснювати підприємства, на які покладені обов`язки оформлення документів по приватизації державного житлового фонду. Оформлена заява на приватизацію квартири (будинку) з доданими до неї довідкою про склад сім`ї та займані приміщення, а також документом, що підтверджує право на пільгові умови приватизації, подаються громадянином до органу приватизації місцевої державної адміністрації, виконкому місцевої Ради народних депутатів, чи державного підприємства, організації, установи, де вони реєструються. Зареєстрована заява передається підприємству по оформленню документів. Орган приватизації, в разі потреби, уточнює необхідні для розрахунків дані в залежності від складу сім`ї і розміру загальної площі квартири (будинку), оформляє розрахунки (додатки 6, 7) та видає розпорядження (додаток 8). При створенні підприємства по оформленню документів ця робота виконується вказаним підприємством (крім оформлення розпорядження). Суд також звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович …» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява № 30856/03, пункт 40), в контексті Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає особа на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Так, Судом встановлено, що згідно Розпорядження міського голови Івано-Франківська №632-р від 29.11.2004 року «Про приватизацію квартир державного житлового фонду» визнано право власності на квартири за громадянами згідно додатків 1-9. Зокрема, за [PERSON] (основним квартиронаймачем) визнано право власності в порядку приватизації на квартиру по [ADDRESS] . На підставі вказаного розпорядження, 29 березня 2005 року Госпрозрахунковою групою з приватизації державного житлового фонду видано Свідоцтво про право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] на ім`я: [PERSON] та [PERSON] - чоловіка сестри в рівних долях. 19 квітня 2005 року зареєстровано право приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за: [PERSON] (1/2 частка) [PERSON] (1/2 частка) (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7046522 від 19.04.2005 року). Зокрема, як вбачається з наявної в матеріалах справи Справи на приватизований об`єкт нерухомого майна (будинковолодіння [ADDRESS] ) (том 2, а.с. 4-17), 18 жовтня 2004 року громадянин [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації із заявою, в якій просив оформити передачу в приватну власність квартиру , яку він займає з членами сім`ї на умовах найму (том 2, а.с.6). До заяви було додано довідку про склад сім`ї та займані приміщення; документ, що підтверджує право на пільгу по безоплатному одержанні у власність житла. Вказану заяву було підписано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 18.10.2004 року (том 2, а.с.10) у квартирі за адресою [ADDRESS] мешканці мають право на житло на момент введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Прізвище та ім`я прописаних в квартирі: [PERSON] (наймач), дата прописки у квартирі - 23.12.1972 рік; [PERSON] (чоловік сестри), дата прописки у квартирі - 30.01.2001 рік; [PERSON] (сестра), зареєстрована 16.08.1989 року, знята з реєстрації. Зі змісту наданої суду Будинкової книги для прописки громадян за адресою квартири [ADDRESS] (оригінал оглянуто в судовому засіданні, а копія наявна в матеріалах справи (том 3, а.с.225-227) вбачається, що у спірній квартирі були зареєстровані [PERSON] (постійне місце проживання), як домовласник, та [PERSON] (постійне місце проживання) з 30.01.1991 року (знятий з реєстрації 31.05.2013 року). Згідно наявної у матеріалах приватизаційної справи Довідки від 06.12.2004 року, виданої начальником ЖЕО-8 (том 2, а.с.12) ордер на квартиру [ADDRESS] , де проживає [PERSON] , загублений, так як будинок заселений до 1949 року. В матеріалах приватизаційної справи на спірну квартиру також містяться відповідні приватизаційні платіжні доручення (том 2, а.с.8-9). Відтак, факт реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі на момент подання заяви про приватизацію свідчить про те, що вони відповідали статусу наймача та члена сім`ї. Реєстрації місця проживання у спірній квартирі інших осіб, зокрема, [PERSON] чи її правонаступника [PERSON] , матеріали справи не містять, і стороною Позивача такої обставини не доводилося. Крім того, Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що право [PERSON] та [PERSON] на користування спірною квартирою не визнавалося чи оспорювалося кимось у встановленому законом порядку. Докази на підтвердження того, що вищевказані особи були у встановленому законом порядку визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою, чи виселені з неї - в матеріалах справи відсутні. Статтею 116 Земельного кодексу України (в редакції, чинній станом на 23.02.2010 року) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. 2. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 3. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України. Рішенням Івано-Франківської міської ради від 23.02.2010 року №34-47 «Про передачу громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю та передано у спільну сумісну власність земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд: … [PERSON] (ідент. код ), [PERSON] (ідент. код ). На підставі вказаного рішення від 23.02.2010 року №34-47 було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №456247 з додатком серія АА №148899, якими засвідчено право спільної сумісної власності громадян на земельну ділянку по [ADDRESS] , зокрема і [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку зі смертю [INFO] [PERSON] відкрилася спадщина, і 24 липня 2014 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Андрусяк К.Ф. на ім`я [PERSON] видано Свідоцтво про право на спадщину за законом (том 2, а.с.87). Спадщина, на яку видане дане свідоцтво, складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] (спадкова справа №184/2013 (том 2, а.с.52-89). Отже, після смерті [PERSON] його спадкоємцем стала [PERSON] (рідна сестра), відтак, з моменту реалізації нею та оформлення спадкових прав власниками спірної квартири були: [PERSON] - 1/2 (набута в результаті приватизації), [PERSON] - 1/2 (набута в порядку спадкування за законом). Станом на час винесення рішення по даній цивільній справі з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що на даний час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (1/2 частка у праві власності набута на підставі спадкування, 1/2 - на підставі Договору дарування 1/2 частки квартири, серія та номер: 3155, виданий 13.12.2022 року, приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Павлінський В.Д.). Вважаючи, що приватизація [PERSON] та [PERSON] квартири по [ADDRESS] відбулася з порушенням закону та спадкових прав [PERSON] , що потягнуто, у свою чергу, неправомірне набуття вказаними особами права власності на земельну ділянку під будинком, де розташована спірна квартира, Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом. Фактично первинною підставою позовних вимог Позивачем зазначено необхідність захисту її порушених спадкових прав на спірну квартиру. На підтвердження цього Позивачем пред`явлено суду копію корінця ордера №201 від 18.09.1972 року на спірну квартиру, виданого на ім`я [PERSON] , що, на думку Позивача, підтверджує обґрунтованість її позовних вимог. Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таке порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи позивача з боку відповідача, яка стверджує про їх порушення. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16. Крім того, в рамках розгляду зазначеної справи № 826/4406/16 Верховним Судом було зазначено, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у наявності у особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу, встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Тобто, обов`язковою умовою судового захисту є наявність порушених прав та охоронюваних законом інтересів безпосередньо позивача з боку відповідача, зокрема, наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав уразі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний переліктаких способів захисту цивільних прав та інтересів викладений у статті 5 Цивільного кодексу України. У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України» від 18.11.2010 визначено критерії, за якими національні суди можуть обмежити право на суд для особи, а зокрема зазначено про те, що «такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями». Як зазначено Верховним Судом у постанові від 29 серпня 2023 року у cправі №910/5958/20: «Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц. Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах. Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21). … При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19). Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства». Так, посилаючись на наявність порушеного права у спірних правовідносинах, первинний Позивач [PERSON] вказувала на те, що вона є спадкоємцем за законом після смерті своєї матері [PERSON] , 1908 року народження, яка мешкала у спірній квартирі. На думку сторони Позивача, [PERSON] є спадкоємцем спірної квартири після смерті [PERSON] , і повинна була спадкувати її за законом. Так, Судом встановлено, що [PERSON] , 1908 року народження, є рідною матір`ю [PERSON] (матір [PERSON] ) та [PERSON] (матір [PERSON] та [PERSON] ). Вказані обставини визнаються сторонами, а відповідні підтверджуючі докази містяться в матеріалах справи. Отже, [PERSON] , 1908 року народження, є рідною бабусею [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно Архівного витягу з протоколу №18 засідання виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради депутатів трудящих від 13 вересня 1972 року (Рішення №482/1 Про надання квартир) однокімнатну квартиру пл. 19,0 кв.м з кухнею по [ADDRESS] було надано [PERSON] . Підстава: відношення КЕЧ №К-366 від 21.08.1972 року. 18.09.1972 року на ім`я [PERSON] (основний квартиронаймач) було видано ордер №201 на квартиру по [ADDRESS] (том 2, а.с.109). У 1990-х роках [ADDRESS] в місті Івано-Франківську перейменовано на [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] померла у віці 72 років (свідоцтво про смерть серія [NUMBER] (том 1, а.с.6). Отже, в ході судового розгляду справи Судом вставлено, що квартира по [ADDRESS] належала [PERSON] на праві користування на підставі ордеру №201 від 18.09.1972 року. Доказів належності [PERSON] спірної квартири на праві власності Суду не надано. Відтак, з моменту смерті [PERSON] її право користування спірною квартирою припинилося. В той же час, за твердженням сторони Позивача, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, куди ввійшла спірна квартира. Так, Суд зауважує, що станом на 1980 рік (рік смерті [PERSON] ) був чинним Цивільний кодекс Української РСР 1963 року (надалі - «ЦК 1963 року»). Відповідно до статті 527 ЦК 1963 року спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно зі статтею 529 ЦК 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Отже, станом на час смерті [INFO] [PERSON] її спадкоємцями згідно статті 529 ЦК 1963 року могли бути, зокрема (але не виключно, оскільки суд розглядає справу в межах відомих обставин, які є предметом дослідження), - [PERSON] (рідна донька спадкодавця), [PERSON] та [PERSON] (внуки у зв`язку з смертю їхньої матері (рідної доньки спадкодавця). Однак, квартира по [ADDRESS] не входила до складу спадщини, яка відкрилася після її смерті, оскільки не належала [PERSON] на праві власності, а норми про віднесення до складу спадщини права користування квартирою на підставі ордеру Цивільний кодекс 1963 року не містив. Щодо можливості спадкування права на приватизацію спірної квартири, то в частині п`ятій пункту 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Докази на підтвердження того, що наймач [PERSON] зверталася з належно оформленою заявою про приватизацію спірної квартири до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві, - в матеріалах справи відсутні, і стороною Позивача таких доказів не надано. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі №752/6593/18 (провадження № 61-1036св19): «Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду названим органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 грудня 2013 року у справі № 6-121цс13, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено. Таким чином, обов`язковою умовою переходу права вимоги у порядку спадкування до спадкоємців про визнання за ними права власності на квартиру, в якій проживали спадкодавці, але померли до вирішення питання відповідним державним органом про її приватизацію, є звернення спадкодавця до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою». Відтак, згідно чинного законодавства та сформованої судової практики спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, набуває право на квартиру державного житлового фонду, в якій за життя проживав спадкодавець, за умови, що: на час відкриття спадщини квартира була місцем постійного проживання спадкодавця або він зберігав право користування нею; спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак квартира безпідставно не була передана йому у власність спадкодавець подав у встановленому порядку заяву про її приватизацію, однак помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію. Відтак, Судом встановлено, що квартира по [ADDRESS] не могла входити до складу спадкової маси та бути успадкованою спадкоємцями [PERSON] . Суд також зауважує, що у спірних правовідносинах [PERSON] та [PERSON] не ставили питання про спадкування права на приватизацію квартири після смерті [PERSON] , а у 2004 році реалізували свої права на приватизацію державного житлового фонду в частині спірної квартири, як наймачі, які на той час постійно в ній проживали. А, відтак, доводи [PERSON] та її правонаступниці [PERSON] про наявність у них спадкових прав на спірну квартиру, та, у зв`язку з цим, наявність порушеного права у спірних правовідносинах, є безпідставними. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до та станом на 2004 рік [PERSON] та її правонаступник [PERSON] були зареєстровані чи постійно проживали у спірній квартирі. Суд наголошує, що набуття [PERSON] та [PERSON] спірної квартири у приватну власність відбулося в порядку приватизації державного житлового фонду, а не спадкування. На момент приватизації місце проживання [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано у спірній квартирі. Докази на підтвердження того, що право даних осіб на користування спірною квартирою оскаржувалося, і їх у встановленому законом порядку було визнано такими, що втратили дане право користування, чи виселено зі спірної квартири, - в матеріалах справи відсутні. За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що в ході розгляду даної цивільної справи стороною Позивача не доведено факту порушення, невизнання чи оспорювання права [PERSON] діями відповідачів 1,2, як і внаслідок прийняття оскаржуваних рішень відповідача 3, чи що є самостійною підставою для відмови в позові (у зв`язку з відсутністю порушеного права). Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності від 29.03.2005 р. на квартиру [ADDRESS] на [PERSON] і [PERSON] в рівних долях; скасування розпорядження органу приватизації від 20.11.2004р. за №43474 і розпорядження міського голови №632-р від 29.11.2004 р. Івано-Франківської міської ради в частині, що стосується [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; - не підлягають задоволенню у зв`язку з тим, що при їх прийнятті прав Позивача порушено не було. Оскільки позовні вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2014р. на [PERSON] 08.11.1966 р. на 1/2 частини квартири [ADDRESS] ; визнання недійсним та скасування рішення Івано-Франківської міської ради 47 сесії шостого демократичного скликання від 23.02.2010р. за №34-47 в частині, що стосується [PERSON] , [PERSON] і зобов`язання Івано-Франківську міську раду внести зміни до рішення Івано-Франківської міської ради 47 сесії шостого демократичного скликання від 23.02.2010р. за №34-47 «Про передачу громадянам у власність та надання в користуванні земельних ділянок» - із зазначенням особи [PERSON] 1933р.н; зобов`язання Головне Управління Держеокадастру в Івано-Франківській області внести зміни до додатку серія АА №148899 зареєстрованого та виданого 17.08.2010р. за № 011029400501 до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №456247 - кадастровий номер 2610100000:08:003:0433 загальною площею 0,0742 га, що належить громадянам в числі [PERSON] , [PERSON] замінивши їх на [PERSON] ; зобов`язання відділ державної реєстрації (Реєстраційна Палата) ЦНАП Івано-Франківської міської ради скасувати запис в реєстрі прав власності на нерухоме майно щодо реєстрації за зареєстрованим права власності на нерухоме майно, зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , а саме за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 414609626101 та за реєстраційним номером майна 10535506 номер запису про право власності 7478037 на власника [PERSON] , а також рішення про державну реєстрацію за номер запису про право власності: 6439339 на [PERSON] ; та номер запису про право власності 7478037 на [PERSON] і вчинити дії та внести зміни щодо приведення у відповідність інформації про державну реєстрацію права власності об`єктів нерухомого майна, а саме: вищезазначене нерухоме майно на спадкоємця позивача [PERSON] - відповідно до вимог норм чинного законодавства України; - є похідними від попередніх позовних вимог - то в їх задоволенні також слід відмовити. Крім того, вимога про зобов`язання Івано-Франківську міську раду внести зміни до рішення Івано-Франківської міської ради 47 сесії шостого демократичного скликання від 23.02.2010р. за №34-47 «Про передачу громадянам у власність та надання в користуванні земельних ділянок» - із зазначенням особи [PERSON] 1933р.н; зобов`язання Головне Управління Держеокадастру в Івано-Франківській області внести зміни до додатку серія АА №148899 зареєстрованого та виданого 17.08.2010р. за № 011029400501 до державного акта на право власності на земельну ділянку серія ЯЛ №456247 - кадастровий номер 2610100000:08:003:0433 загальною площею 0,0742 га, що належить громадянам в числі [PERSON] , [PERSON] замінивши їх на [PERSON] - є безпідставною та не підлягала б задоволенню у зв`язку з тим, що будь-яких доказів звернення [PERSON] до уповноважених на вирішення земельних питань органів щодо набуття у власність спірної земельної ділянки - Суду не надано. Суд також зауважує, що в рамках даної цивільної справи стороною Позивача заявлено декілька взаємовиключних позовних вимог - зокрема, визнання за [PERSON] , 1933 року народження, ІПН [NUMBER] , право власності на квартиру [ADDRESS] ; та визначення [PERSON] 1933 р.н. ідентифікаційний номер [NUMBER] , додатковий строк, достатній для подання нею заяви про прийняття спадщини. Суд повторно зауважує, що підстави для визнання за [PERSON] (її правонаступником [PERSON] ) права власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом відсутні, оскільки, як вже було встановлено Судом, спірна квартира не належала на праві власності спадкодавцю [PERSON] та не входила до складу спадщини після її смерті. Ця позовна вимога позбавлена правових підстав, є необгрунтованою. Стосовно вимоги про визначення [PERSON] 1933р.н. ідентифікаційний номер [NUMBER] , додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини, Суд зауважує. У наявній в матеріалах справи відповіді на відзив-заяву про застосування строків позовної давності Івано-Франківської міської ради (том 2, а.с.146-147) Позивач посилається на поважність пропуску нею строку позовної давності після смерті [PERSON] у 1980 році, оскільки у спірній квартирі залишився проживати її племінник [PERSON] , який хворів і в нього померла матір. Йому була потрібна підтримка, а тому Позивач не хотіла турбувати його юридичними процесами щодо оформлення спадщини. У зв`язку з цим Позивач не зверталася до нотаріуса. Після смерті [PERSON] . Позивач звернулася до суду із позовом про визнання права на майно (справи №344/12201/13-ц, 344/15387/14-ц,; в даних справах позовні заяви було залишено без розгляду). Так, як вже було зазначено, станом на час смерті [PERSON] був чинним Цивільний кодекс 1963 року. Відповідно до статті 548 ЦК 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців (стаття 549 ЦК 1963 року). Статтею 550 ЦК 1963 року визначено порядок продовження строку на прийняття спадщини. Строк для прийняття спадщини, встановлений статтею 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними. Спадщина може бути прийнята після закінчення зазначеного строку і без звернення до суду при наявності згоди на це всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину. У цих випадках, якщо спадкове майно було прийняте іншими спадкоємцями або перейшло до держави, спадкоємцеві, що пропустив зазначений строк, передається лише те з належного йому майна, яке збереглося в натурі, а також кошти, виручені від реалізації решти належного йому майна. Разом з тим, Суд зауважує, що до складу спадщини, яку бажає прийняти Позивач (її правонаступник) та з приводу подання заяви на прийняття якої вона просить надати їй додатковий строк, - сторона Позивача відносить квартиру [ADDRESS] , яка, за висновком суду не належала спадкоємцю [PERSON] на момент її смерті, та не входить до складу спадщини. На наявність іншого майна у складі спадщини після смерті [PERSON] сторона Позивача не покликається. Таких обставин Суду не доводилося. У зв`язку з цим, зважаючи на відсутність самого спадкового майна, Суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги про надання Позивачу додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Проаналізувавши доводи сторін, вимоги чинного законодавства України, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази, Суд дійшов висновку про те, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 47,55 Конституції України, ст.ст. 2, 15, 16, 345 Цивільного кодексу України, ст.ст.527, 529, 548-550 Цивільного кодексу 1963 року, ст.ст.116, 118 Земельного кодексу України (в редакції станом на лютий 2010 року), ст. 9 Житлового кодексу, Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, чинній станом на жовтень-листопад 2004 року), Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 року N56,

Outcome: dismissed