Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

27.12.2023 року засобами поштового зв`язку до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» до [PERSON] про стягнення грошових коштів, згідно прохальної частини якої просить суд: стягнути з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» грошові кошти, в розмірі 9\~017,33 грн; стягнути з [PERSON] на користь Товариства з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» 3\~000,00 грн. судових витрат, пов`язаних із оплатою позивачем професійної правової допомоги та 2\~684,00 грн. сплаченого судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.12.2019 року між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів, на автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. [NUMBER] , оформлений полісом №АО-0007035660. 10.05.2020 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Skoda Fabia», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача та автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2020 року, справа №635/2965/20 дорожньо-транспортна пригода сталась у зв`язку з порушенням відповідачем правил дорожнього руху, наслідком чого стало встановлення вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Потерпілій особі було виплачено 9\~017,33 грн. страхового відшкодування. Відповідно до підпункту в) пункту 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Тобто, до ТДВ СК «Альфа-Гарант» у порядку регресу перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 9\~017,33 грн. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04.01.2024 року відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. 19.01.2024 року засобами електронного зв`язку до суду надано заяву від відповідача [PERSON] про визнання позову в частині стягнення з відповідача 9\~017,33 грн в порядку регресу та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову в цій частині та відповідно просить стягнути з відповідача 50% судового збору, а саме 1\~342 грн, сплаченого при поданні позову. Одночасно до суду від відповідача надано клопотання про відмову позивачу у стягненні судових витрат на правничу допомогу, так як вони документально не підтверджені. Суд, дослідивши матеріали справи, та оцінивши докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі\~статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Згідно зі\~статтею 263 ЦПК України\~рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Відповідно до\~статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Відповідно до частини 1\~статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1, 3\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини 1\~статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено\~статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений\~статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Стаття 1188 ЦК України передбачає, що шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується винною особою. Матеріалами справи встановлено,\~10.05.2020 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Skoda Fabia», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням відповідача та автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] , внаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних ушкоджень. 04.12.2019 року між Товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на автомобіль «Skoda Fabia», д.н.з. [NUMBER] , оформлений полісом №АО-0007035660. Згідно постанови Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2020 року, справа №635/2965/20 дорожньо-транспортна пригода сталась у зв`язку з порушенням відповідачем правил дорожнього руху, наслідком чого стало встановлення вини відповідача у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Окрім цього, вказаною постановою встановлено, що відповідач будучи причетним до дорожньо-транспортної пригоди місце події залишив, чим порушив вимоги п.п. 10.1, 2.3Б, 210 ПДР та вчинив правопорушення, передбачене статтями 124, 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Частина шоста статті 82 ЦПК України передбачає, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі по адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії ( бездіяльність) та чи вчиненні вони цією особою. Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» встановлено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. За змістом ст. 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту (аварійного сертифіката). Страховий акт (аварійний сертифікат) складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, що встановлюється страховиком. Власник пошкодженого автомобіля «Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] [PERSON] звернувся до ТДВ Страхова компанія «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до калькуляції № 60-D/88/7 від 13.05.2021 розмір (вартість) матеріального збитку, завданого власнику автомобіля\~«Daewoo Lanos», д.н.з. [NUMBER] \~становить 11\~017,32 грн. без урахування ПДВ. Як убачається з страхового акту № ЦВ/20/3348 від 02.08.2021 та розрахунку страхового відшкодування, сума якого становить 9\~017,33 грн. Відповідно до платіжної інструкції в національній валюті від 02.08.2021 року №18977 на користь потерпілої особи [PERSON] було виплачено суму страхового відшкодування в розмірі 9\~017,33 грн. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до статті 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно підпункту "в" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засолбу, якщо він після дорожньо-трансопртної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди. Відповідно до постанови Харківського районного суду Харківської області від 19.06.2020 року [PERSON] визнано винним в тому числі і за статтею 122-4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: «залишення місця дорожньо-транспортної пригоди». Судом встановлено, що завдана відповідачем майнова шкода носить безспірний характер, який породжує факт виникнення цивільно-правових обов`язків, виконання яких покладено на відповідача відповідно до вищенаведених норм чинного законодавства України, які мають загальнообов`язковий характер. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв, ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тому, відповідно до статті 1191 ЦК України та пункту 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», після проведення виплати потерпілій особі у позивача виникло право зворотної вимоги до відповідача. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування страхових виплат в порядку регресу є законними та обґрунтованими, і підлягають задоволенню в повному обсязі - вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума 9\~017,33\~грн., відповідно до статті 38\~Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Відповідно до частини 6 статті 263 ЦПК України, якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить статті 206 цього Кодексу. Положеннями частини 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частини 1\~статті 142 ЦПК України\~та частини 3\~статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при поданні позову. З урахуванням вищезазначеного, та зважаючи на те, що відповідач визнав позов, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову, а саме 1342,00 грн. (одна тисяча триста сорок дві грн. 00 коп), а інші 50 відсотків судового збору стягнути з відповідача на користь позивача. Щодо заявленої вимоги представника позивача про стягнення судових витрат, пов`язаних із професійною правовою допомогою в розмірі 3\~000,00 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. У відповідності до частин першої - шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини 4, 5 статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач звернувся до суду із заявою про відмову у задоволенні витрат на правничу допомогу або їх зменшення. Згідно частини 1 та пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Як вбачається із матеріалів справи, інтереси позивача ТДВ СК «Альфа-гарант» в суді представляло адвокатське бюро «Грідін і Партнери» в особі Білинової Анастасії Вікторівни, яка діяла на підставі договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 року, ордеру серії АІ №1147760 від 01.09.2021 року, та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Як вбачається з акту прийому-передачу наданої правничої допомоги до договору про надання правничої допомоги від 14.05.2019 року та детального розрахунку та опису робіт, виконаних за договором про надання правничої допомоги від 14.05.2019 року, загальна сума витрат на професійну допомогу понесених позивачем у зв`язку із розглядом вказаної справи складає 4\~000,00 грн. Разом з тим, за змістом статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, суд також зауважує, що чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. В питанні критеріїв слід згадати висновки Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні висновки містить додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19. Висновками у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial