Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

29 вересня 2023 року позивач звернувся до суду з цим позовом. В обґрунтування позовних вимог із посиланням на положення ст. 524, ч. 1 ст. 598, ст. 599, 1046, 1049 ЦК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 308/3824/16-ц, Великої Палати Верховного Суду у справі № 373/2054/16, від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, позивач зазначив, що між [PERSON] , (позикодавцем) та [PERSON] (позичальником) 01 вересня 2020 року укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику [PERSON] грошові кошти в розмірі 10\~068 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю 04 жовтня 2020 року. Згідно з умовами договору позики кінцевий строк повернення грошових коштів позичальником 04 жовтня 2020 року. Однак, на час звернення до суду з позовною заявою жодні кошти із всієї суми боргу не повернуто. [PERSON] взяті на себе зобов`язання за договором позики від 01 вересня 2020 року не виконав. Оригінал договору позики від 01 вересня 2020 року у формі боргової розписки знаходиться у позивача, що за твердженням останнього також підтверджує факт не погашення відповідачем заборгованості. Також із посиланням на ст. 522, 625, 1050 ЦК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12, від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16, від 26 квітня 2017 року у справі № 918/329/16, Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17, Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц позивач указує, що з відповідача підлягає стягненню за договором позики б/н від 01 вересня 2020 року сума заборгованості в розмірі 10 068 доларів США та 3% річних в розмірі 906 долара США 12 центів (з розрахунку 10068,00 * 3% * 1095 днів : 365 : 100 (період прострочення з 27 вересня 2020 року по 27 вересня 2023 року). Вказує, що 20 червня 2022 року на адресу [PERSON] направлена досудова вимога про погашення заборгованості в тому числі за договором позики б/н від 01 вересня 2020 року в розмірі 10 068 доларів США, яка відповідачем не виконана. Також позивач просить стягнути з відповідача судовий збір, який розраховано з майнових вимог з урахуванням курсу долара США по відношенню до національної валюти 36,56 грн за 1 долар США у розмірі 4 012,14 грн. Постановленою суддею ухвалою від 04 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду у порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі, призначене підготовче засідання. 26 жовтня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про долучення доказу до справи у виді оригіналу розписки /а.с.27, 28/, яка задоволена судом. 14 листопада 2023 року до суду надійшли письмові пояснення відповідача. У поясненнях відповідач указав, що заперечує проти позову. В обґрунтування заперечень із посиланням на висновки з питань застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц, від 11 червня 2021 року у справі № 753/11670/17 зазначив, що договір позики б/н від 01 вересня 2020 року між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] , за яким нібито [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 068 доларів США ні 01 вересня 2020 року, а ні в інший день, ні в усній, а ні в письмовій формі, не укладався, істотні умови не обговорювалися та не встановлювалися. Грошові кошти у розмірі 10 068 доларів США позивач відповідачу не передавав, а відповідач їх від позивача не отримував. Позивачем не надано достатніх і належних доказів, що підтверджують існування договору позики. Розписка від 01 вересня 2020 року є такою, що не відповідає дійсності, оскільки у вказану дату та у будь-який інший день гроші відповідачу не надавались. Ні домовленості про укладення договору позики, ні умови такого договору, ні сам договір позики не укладався. У копії розписки відсутні дані щодо дати укладання договору позики та передання грошових коштів, відповідачем не надано доказів, для яких цілей та з якою метою позивач нібито позичав таку значну суму власних коштів відповідачу. Щодо обставин справи пояснив, що знайомство між відповідачем та позивачем відбулося приблизно у 2010 році, спочатку були встановлені дружні стосунки, які потім перетворилися на партнерські. Приблизно у період з 2016 по 2019 роки підприємство, на якому відповідач працював комерційним директором знаходилося на юридичному та бухгалтерському обслуговуванні у кампаніях, якими керував позивач. Приблизно у 2018 році підприємство відповідача почало зазнавати фінансових збитків, а в середині 2019 року фактично припинило свою діяльність у зв`язку зі збитковістю. Скрутна ситуація на підприємстві дуже погано вплинула на фізичний та моральний стан відповідача, що призвело до тяжкої хвороби і складного лікування спочатку стаціонарно, а потім ще тривалий час амбулаторно з нервовими та психологічними розладами, пов`язаними з перенесенням тяжкого інфекційного захворювання, стресом та гіпертонічною хворобою. Станом на день подання пояснень відповідач продовжує страждати на гіпертонічну хворобу та перебуває у психологічно нестабільному стані. Позивачу достеменно було відомо про фінансові труднощі та збитки, які зазнавало підприємство відповідача у 2018-2019 роках, також він був обізнаний з приводу скрутного майнового, фізичного та морального стану відповідача. Користуючись виснаженим, пригніченим та уразливим станом відповідача, його безсиллям чинити опір психологічному тиску позивач, посилаючись на надумані обставини, шляхом психологічного тиску у вигляді залякування та погроз, змусив відповідача під диктовку написати розписку про начебто отримання грошей у розмірі 10 068 доларів США, які фактично позивачем ніколи не передавалися і відповідачем ніколи не отримувалися. Тобто, велика сума грошей начебто була надана в борг людині, яка втратила роботу, всі статки, майно та знаходиться в психологічно нестабільному стані, строком на 1 місяць і без будь-якої застави. Така нелогічна поведінка позивача свідчить, що твердження про передання коштів відповідачу є надуманими та не відповідають дійсності. При цьому, такі дії позивача дають підстави стверджувати, що останній, з метою отримання боргової розписки, скористався тяжким становищем відповідача, в якому останній перебував вже тривалий час. На думку відповідача, позивач, користуючись тяжким становищем відповідача із застосуванням психологічного тиску, примусив скласти розписку про отримання коштів, які відповідач ніколи не отримував, що дає підстави для застосування норм статей 231, 233 ЦК України та визнання такого правочину недійсним. Вказав, що відповідач досудову вимогу про погашення заборгованості не отримував, докази про отримання цього документа в матеріалах справи відсутні. Текст досудової вимоги, в якій вказується ще на 2 розписки, за якими відповідач нібито повинен повернути позивачу гроші у сумі 5\~070,00 та 24 097,00 доларів СІІІА, що так само не відповідає дійсності на думку відповідача вказують, що розписки отримані позивачем у той самий спосіб та в тих самих умовах, що й на суму 10 068,00 доларів США. З представленого документу вбачається нелогічна поведінка позивача, оскільки не отримавши повернення перших двох сум боргу він знову, вже втретє нібито передає гроші в борг. Відповідач зазначає, що ці обставини вказують на використання позивачем тривалого тяжкого становища відповідача з метою отримання боргових розписок та подальшого їх використання з метою незаконного стягнення коштів для особистого збагачення. Психологічний стан відповідача у той період можна дослідити за допомогою проведення відповідної експертизи, а свої пояснення відповідач готовий підтвердити на поліграфі. Скрутне матеріальне становище відповідача не дає можливості сплатити такі послуги. Постановленою судом ухвалою від 21 листопада 2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позову та просив їх задовольнити. Вказав на те, що 3 % річних не є штрафною санкцією, а тому можливе їх нарахування у період після воєнного стану. Відповідач у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в поясненнях щодо його стану у дату, коли складено розписки, психологічний тиск зі сторони позивача до складання розписок, те, що зміст спірної розписки вказує не на передання грошей у позику, а про нарахування відсотків та штрафних санкцій. Зазначив про безгрошовість розписок. Пояснив суду про відсутність звернень з його сторони до правоохоронних органів, як після складання розписки, так і в наступному. Зазначив, що клопотань про призначення експертизи не заявляє через матеріальний стан. Вказує, що до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору не звертався, інших доказів на підтвердження пояснень не має. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом досліджено докази укладення договору позики між сторонами, а саме розписку від 01 вересня 2020 року, копія якої долучена до матеріалів справи /а.с.13/ та відповідає дослідженому судом оригіналу /а.с.28/, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 17 червня 1996 року, проживаючий за адресою: [ADDRESS] отримав у [PERSON] , 1984 року народження, суму в розмірі 10068 $ США (десять тисяч 68 доларів США) у борг та взяв на себе зобов`язання повернути 04 жовтня 2020 року. Надана суду розписка не містить положень про узгодження між сторонами розміру відсотків, вказує на отримання (отримав) грошових коштів відповідачем від позивача у позику (у борг), розмір (10 068,00 доларів США), зобов`язання повернення грошових коштів (зобов`язуюсь повернути) та дату повернення (04 жовтня 2020 року). Тобто містить усі обов`язкові реквізити, передбачені законодавством, притаманні правочину позики, укладеному між сторонами та не вказують на те, що грошові кошти отримані на виконання або для укладання іншого правочину який існував між сторонами. 20 червня 2022 року позивачем відповідачу направлено досудову вимогу про повернення боргу за договором позики, в тому числі і від 01 вересня 2020 року на суму 10\~068,00 доларів США /а.с.10-11, 12/. З огляду на викладене, наведені відповідачем правові позиції Верховного Суду не є релевантні для цих правовідносин, що аналізуються судом. Аналізуючи посилання відповідача на безгрошовість договору, вчинення його під тиском, з використанням тяжкого матеріального становища, під впливом тяжкої обставини, суд виходить з того, що жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин відповідачем суду не надано. Саме лише перебування відповідача на лікуванні у періоди: з 29 березня по 09 квітня 2019 року, з 13 по 24 вересня 2019 року та з 13 по 15 червня 2022 року, ані підтвердження чого ним надано відповідні виписки /а.с.36, 37, 38/ та встановлені діагнози (гіпертонічна хвороба,гіпертонічна криза, гіпертензивне серце) не вказують на те, що відповідач зазнав психологічний тиск зі сторони відповідача, перебував під впливом тяжкої для нього обставини. Крім того, положення ст. 231 та 233 ЦК України передбачають можливість оспорювання правочину, який вчинено під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини, в той час як доказів наявності судового рішення щодо недійсності договору, завдання відповідачу насильства у період підписання розписки матеріали справи не містять. При цьому, факт отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його особистим підписом у досліджуваному документі, відсутністю заперечень з приводу суми чи одержання, визначення цільового спрямування на цілі інші, ніж борг. Також не може бути підставою для відмови в задоволенні позову і посилання відповідача на інші правочини позики між сторонами, оскільки сторони не є обмеженими в цивільних правах, а умови таких правочинів не є предметом позову, не аналізувалися судом та не надавалися на дослідження стороною відповідача. Сама лише їх наявність не вказує на те, що досліджуваний у цій справі договір виник або пов`язаний з виконанням інших, які укладені раніше. Відповідно до змісту ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору. Стаття 629 Цивільного кодексу України встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом при дослідженні матеріалів справи встановлено, що позивачем виконано договір позики та надано відповідачеві грошові кошти. Відповідач у строк, встановлений договором позики та розпискою позивачеві грошові кошти в повному обсязі не повернув. На підтвердження цих фактів указує оригінал розписки відповідача, наданий позивачем на огляд суду, відсутність в матеріалах справи будь-яких доказів повернення грошових коштів. Таким чином, суд приходить висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 10\~068,00 доларів США. Також, позивач просить стягнути з відповідача на його користь 3 % річних, розрахунок яких наведено позивачем у позовній заяві. Перевіряючи поданий розрахунок суд вважає, що позивачем вірно застосовано формулу розрахунку, однак невірно враховано складові у виді терміну прострочення заборгованості. Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України визначає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зі змісту розписки вбачається, що відповідач взяв на себе зобов`язання повернути суму боргу 04 жовтня 2020 року. Відтак, саме з цієї дати почалося невиконання (прострочення) зобов`язання відповідачем і за початок розрахункового періоду 3 % річних за прострочення зобов`язання слід брати саме 04 жовтня 2020 року. Також, згідно з п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності,\~визначеної статтею\~625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Оскільки суд дійшов висновку про правомірність тверджень позивача щодо наявності відносин позики між сторонами та не повернення грошових коштів в повному обсязі до дати ухвалення рішення, кінцевою датою нарахування 3 % річних за прострочення зобов`язання слід визначити саме день 23 лютого 2022 року. Відтак, розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою: сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100 (де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення). Тобто: за період з 04 жовтня 2020 року до 31 грудня 2020 року кількість днів у періоді становить 89, сума 3 % річних 73,45 долари США (10 068,00 x 3 % x 89 : 366 : 100); за період з 01 січня 2021 року до 23 лютого 2022 року кількість днів у періоді становить 419, сума 3 % річних 346,73 доларів США (10 068,00 x 3 % x 419 : 365 : 100). Загалом сума 3 % річних за прострочення зобов`язання за період з 04 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно становить 420,17 доларів США. Відповідно до ст. 610, ч. 1 ст. 611, ч. 1 ст. 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. На час розгляду справи судом сторонами не надано доказів, що свідчать про погашення заборгованості відповідачем за договором позики у встановлений ним строк та про причини несвоєчасного погашення заборгованості у добровільному порядку. Отже, з відповідача підлягає стягненню заборгованість у виді суми отриманих у позику грошових коштів за договором та 3 % річних за прострочення зобов`язання за період з 04 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно в загальному розмірі 10 488,18 доларів США і позов підлягає частковому задоволенню. Інші доводи та посилання сторін, викладені в позові та поясненнях, як самі по собі так і в сукупності з іншими не є підставою для задоволення позову чи відмови у ньому, не є належними, а тому не приймаються до уваги судом при ухваленні рішення. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 834,48 грн (10 048,18 * 36,56 * 0,01). На підставі викладеного,

Outcome: partial