Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Заявник звернулася\~до суду в\~інтересах малолітнього\~ [PERSON] із заявою про встановлення факту смерті, зазначивши, що 17 грудня 2011 року заявником було укладено шлюб з [PERSON] , сторони фактично припинили шлюбні відносини та проживання однією сім`єю з серпня 2017 року, проте лише 14 травня 2019 року рішенням Лисичанського міського суду Луганської області у справі №415/2383/19 шлюб було розірвано. Від шлюбу заявник та [PERSON] мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який проживав та продовжує проживати разом із заявником. Заочним рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 15 лютого 2019 року позов заявника до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. До 10 квітня 2022 року заявник разом із сином проживали у м. Сєвєродонецьк Луганської області, після 10 квітня 2022 року виїхали до м. Дніпро та по теперішній час проживають у м. Дніпро. Вказує, що [PERSON] у березні 2022 року виїхав з м. Лисичанськ Луганської області до м. Дніпра та проживав у м. Дніпрі приблизно до грудня 2022 року. Матір`ю [PERSON] є [PERSON] , у батька якої був будинок у с. Тарасівське Ростовської області російської федерації. Після смерті батька [PERSON] , остання разом із [PERSON] вирішили виїхати до вказаного села. Наприкінці серпня 2023 року заявнику зателефонувала матір [PERSON] та повідомила, що [INFO] [PERSON] помер , на підтвердження чого надіслала заявнику за допомогою месенджера копію медичного висновку про смерть та фотознімки могили, де він похований. У зв`язку з тим, що [PERSON] був громадянином України, у його матері виникли складнощі у отриманні усіх необхідних документів, підтверджуючих факт смерті. Встановлення факту смерті необхідно заявнику, як законному представнику малолітньої дитини [PERSON] , для проведення державної реєстрації смерті батька її сина компетентним органом виконавчої влади України, отримання свідоцтва про смерть встановленого державного зразка та вирішення в подальшому питань, що стосуються прав та інтересів малолітньої дитини. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2024 року відкрито провадження у справі, залучено в якості заінтересованої особи Правобережне управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради до розгляду цивільної справи та призначено судове засідання. Заявник, яка є законним представником малолітнього [PERSON] ,та її представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали заяву та просили її задовольнити. Заявник додатково зазначила, що вони з [PERSON] розірвали шлюб, після чого останній з матір`ю переїхав до Російської Федерації, де і помер. Представник заінтересованої особи Правобережного управління соціального захисту населення Дніпровської міської ради Демська Г.С. у судовому засіданні зазначила, що заявнику дійсно потрібно отримати свідоцтво про смерть для отримання допомоги, а тому заяву підтримала та просила задовольнити. Представник заінтересованої особи відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про слухання справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини. З 17 грудня 2011 року заявник та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 14 травня 2019 року розірвано (а.с.13-14). Від шлюбу заявник та [PERSON] мають спільного сина [PERSON] , [INFO] (а.с.42). Відповідно до п.8 ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. На підтвердження факту смерті заявник надала копію медичного свідоцтва про смерть, відповідно до якого [PERSON] помер [INFO] у с. Тарасівське Ростовської області Російської Федерації від серцевої недостатності, кардіоміопатії (а.с.19-20), а також фотокартки з місця поховання [PERSON] (а.с.21-22). Оцінюючи надані заявником докази, суд виходить із того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. З копії свідоцтва про смерть від 11 жовтня 2023 року, яке видане установою, що розташована на тимчасово окупованій території України (так званий "Лисичанський міський відділ РАЦС департаменту РАЦС Міністерства юстиції Луганської Народної Республіки"), вбачається, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.57). Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих\~територій у\~практиці Міжнародного\~суду ООН\~сформульовані так\~звані «намібійські\~винятки»:\~документи,\~видані окупаційною\~владою,\~повинні визнаватися,\~якщо їх\~невизнання веде\~за собою\~серйозні порушення\~або обмеження\~прав громадян.\~Так,\~у Консультативному\~висновку Міжнародного\~суду ООН\~від 21\~червня 1971\~року «Юридичні\~наслідки для\~держав щодо\~триваючої присутності\~Південної Африки\~у Намібії»\~зазначено,\~що держави\~-\~члени ООН\~зобов`язані\~визнавати незаконність\~і недійсність\~триваючої присутності\~Південної Африки\~в Намібії,\~але «у\~той час\~як офіційні\~дії,\~вчинені урядом\~Південної Африки\~від імені\~або щодо\~Намібії після\~припинення дії\~мандата є\~незаконними і\~недійсними,\~ця недійсність\~не може\~бути застосовна\~до таких\~дій як,\~наприклад,\~реєстрація народжень,\~смертей і\~шлюбів».\~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Європейський суд\~з прав\~людини послідовно\~розвиває цей\~принцип у\~своїй практиці.\~Так,\~якщо у\~справі «Лоізіду\~проти Туреччини»\~(Loizidou\~v.\~Turkey,\~18.12.1996,\~§45)\~ЄСПЛ обмежився\~коротким посиланням\~на відповідний\~пункт названого\~висновку Міжнародного\~суду,\~то у\~справах «Кіпр\~проти Туреччини»\~(Cyprus\~v.\~Turkey,\~10.05.2001)\~та «Мозер\~проти Республіки\~Молдови та\~Росії» (Mozer\~v.\~the\~Republic\~of\~Moldova\~and\~Russia,\~23.02.2016)\~він приділив\~значну увагу\~аналізу цього\~висновку та\~подальшої міжнародної\~практики.\~При цьому\~ЄСПЛ констатував,\~що «Консультативний\~висновок Міжнародного\~Суду,\~що розуміється\~в сукупності\~з виступами\~і поясненнями\~деяких членів\~суду,\~чітко показує,\~що в\~ситуаціях,\~подібних до\~тих,\~що наводяться\~в цій\~справі,\~зобов`язання\~ігнорувати,\~не брати\~до уваги\~дії існуючих\~de\~facto\~органів та\~інститутів [окупаційної\~влади]\~далеко від\~абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі вищевикладеного, суд вважає факт смерті [PERSON] встановленим.

Outcome: approved