Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» (далі «Позивач») звернулося до суду із позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з централізованого опалення. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилалася на наступні обставини. Згідно з інформаційною довідкою від 08.02.2023 року №322298610 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна Відповідач є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою Позивачу Відповідачем вчасно та в повному обсязі надавалися послуги з централізованого опалення. Розмір оплати за такі послуги було зазначено у відповідних квитанціях, які направлялися Відповідачу. Утім Відповідачем оплату відповідних послуг здійснено не було, у зв`язку із чим за його особовим рахунком № [NUMBER] за період з 01.10.2017 року по 01.03.2023 року утворилася заборгованість в розмірі 39711,13 гривень. 09.02.2023 року Позивачем на адресу Відповідача було направлено претензію №10 про сплату заборгованості, утім останній її вимоги не виконав, суму заборгованості не сплатив. У зв`язку із несплатою Відповідачем указаної суми заборгованості за оплату послуг з централізованого опалення, Позивачем нараховано суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 5319,17 гривень та три відсотки річних в сумі 1898,18 гривень за період з 01.10.2017 року по 23.02.2022 року. З огляду на викладене Позивач просив суд: стягнути з Відповідача на його користь заборгованість за централізоване опалення за період з 01.03.2020 року по 01.03.2023 року в розмірі 39711,13 гривень; стягнути з Відповідача на його користь суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 5319,17 гривень та три відсотки річних в розмірі 1898,18 гривень за період з 01.10.2017 року по 23.02.2022 року; стягнути з Відповідача на його користь судовий збір в розмірі 2684,00 гривень. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 01.05.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 23). 27.05.2023 року судове засідання було відкладено задля повторного виклику Відповідача (а.с. 27). 26.06.2023 року до канцелярії суду Відповідачем подано відзив на позовну заяву, у якому останній просив суд у задоволенні позовних вимог до нього відмовити у повному обсязі, розділити судові витрати сторони Відповідача, стягнувши їх із Позивача. Зазначив, що інфляційні втрати та три відсотки річних розраховано Позивачем всупереч норм чинного законодавства України. Наголосив, що Відповідач став власником квартири [ADDRESS] лише з 25.10.2017 року, у той час як заборгованість по ній Позивачем йому нараховано із 01.10.2017 року. Окрім того, до загальної суми боргу, згідно з розрахунковим листом абонента Позивачем зараховано у якості залишку суму 12381,23 гривень, правові підстави для чого відсутні. Підкреслив, що у матеріалах справи відсутні відомості щодо здійснення заходів з утеплення місць загального користування будинку [ADDRESS] . Зазначив, що на його думку сума заборгованості не підтверджена належними та допустимими доказами, а саме первинними документами. До відзиву додав заяву про застосування позовної давності та наслідків спливу її строку, у якій просив застосувати у даній справі позовну давність (а.с. 34-48, 50-53). 17.07.2024 року до канцелярії суду представником Позивача подано відповідь на відзив, у якому остання просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Зазначила, що у розрахунковому листі абонента згідно особового рахунку [NUMBER] , який відкрито на ім`я Відповідача, заборгованість станом на 01.10.2017 року становила 12381,23 гривень. Указану заборгованість в ціну позову не враховано, а сам розрахунок заборгованості було здійснено наступним чином: 52092,36 гривень (заборгованість на 01.03.2023 року) - 12664,87 гривень = 39711,13 гривень. 01.10.2017 року будинок [ADDRESS] оснащений тепловим лічильником. Розрахунок між споживачем та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» здійснюється згідно показань обліку будинкового приладу теплової енергії. На офіційному сайті Комунального підприємства Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» знаходиться загальнодоступна інформація про початок та закінчення опалювального сезону, про зміну та затвердження тарифів на відповідну послугу, про стан заборгованості будинків по місту Біла Церква. Наголосила, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період простроченого платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснюється\~ з 1 по 15 день відповідного місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні витрати розраховуються з врахуванням даного місяця (а.с. 66-68). 07.09.2023 року до канцелярії суду Відповідачем подано пояснення щодо заявленого стороною Позивача розміру позовних вимог, у яких останній навів власний альтернативний розрахунок нарахувань інфляційних втрат та 3% річних (а.с. 78-81, 82-84). 28.08.2023 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» представником Відповідача подано пояснення щодо відповіді на відзив на позовну заяву. У поясненнях останній наголосив, що Позивачем здійснюється посилання на норми законодавства, які втратили чинність. Наголосив, що Позивачем не наведено щомісячних показників, які бралися ним при розрахунку суми боргу у відповіді на відзив за період із 01.10.2017 року по 23.02.2023 року (а.с. 85-96). 09.10.2023 року до канцелярії суду представником Позивача подано пояснення, у яких остання просила суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі (а.с. 106-107). 11.10.2023 року до канцелярії суду Відповідачем подано пояснення, у яких останній зазначив, що надані представником Позивача акти про використану теплову енергію не є належними та допустимими доказами (а.с. 155-160). 11.01.2024 року до канцелярії суду представником Відповідача подано додаткові пояснення, у яких останній зазначив, що наведені Позивачем постанови НКРЕП від 09.11.2017 року №1392 та від 10.12.2018 року №1738 не зареєстровані в Мінюсті, не включені до Єдиного державного реєстру з присвоєнням реєстраційних кодів та не опубліковані в бюлетені «Офіційний вісник України», а отже, на його думку, не можуть бути застосовані Позивачем при розрахунку вартості послуг з централізованого опалення (а.с. 167-171). 17.01.2024 року до канцелярії суду представником Позивача подано клопотання, у якому остання просить відмовити Відповідачу у задоволенні його заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 172). 15.02.2024 року у судове засідання сторони не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У матеріалах справи наявні клопотання представників сторін про розгляд даної справи без їхньої участі (а.с. 25, 174). У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно з ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин, встановлені судом. Судом встановлено, що Відповідач з 25.10.2017 року є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідно до наявних у справі відомостей з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС у м. Києві та Київської області, Відповідач зареєстрований за вказаною вище адресою (а.с. 22). Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» є виконавцем послуг з постачання теплової енергії відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» для житлового будинку [ADDRESS] . Указаний будинок оснащене комерційним вузлом обліку теплової енергії, розрахунок між споживачами та Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» здійснюється згідно показань обліку будинкового приладу теплової енергії (а.с. 9, 110-154). Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 10.12.2018 року №1738 Комунальному підприємству Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» установлено структуру тарифів на послугу з централізованого опалення, що надається населенню (а.с. 10) По особовому рахунку № [NUMBER] , який відкрито Комунальним підприємством Білоцерківської міської ради «Білоцерківтепломережа» на ім`я Відповідача, за адресою: [ADDRESS] , рахується заборгованість за послуги з опалення та гарячого водопостачання перед КП БМР «Білоцерківтепломережа» в розмірі 52092,36 гривень. Разом з цим, заборгованість, яка виникла до 01.10.2017 року в розмірі 12664,87 гривень Позивачем не включено до складу позовних вимог, оскільки вона виникла тоді, коли Відповідач не був власником відповідного житлового приміщення. З огляду на викладене загальна сума позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2017 року по 01.03.2023 року складає 39711,13 (а.с. 3, 5). У зв`язку із несплатою Відповідачем указаної суми заборгованості за оплату послуг з централізованого опалення, Позивачем нараховано суму, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 5319,17 гривень та три відсотки річних в сумі 1898,18 гривень за період з 01.10.2017 року по 23.02.2022 року (а.с. 4). З матеріалів справи вбачається, що 09.02.2023 року на адресу Відповідача Позивачем було надіслано претензію про наявність заборгованості з вимогою сплатити її протягом місяця, яка залишилася без задоволення (а.с. 7). Відповідач не погоджується із такою позицією Позивача, вважає її такою, що не ґрунтується на законі. Просить застосувати до позовних вимог строки позовної давності. Означене складає зміст спірних правовідносин у межах розгляду даної справи. 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Реалізація принципу змагальності сторін у процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. А ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до ч.1, ч.4 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст.322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За правилами ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Правовідносини між виконавцем послуг з постачання централізованого опалення, гарячого водопостачання та споживачем - фізичною особою регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України, «Про теплопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору, а споживачем - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Відповідно до ч. 4 ст. 19 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-4 від 24.06.2004 року (діяв на правові відносини до 01.05.2019 року) виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ від 09.11.2017 року (діючого законодавства з 01.11.2019 року), виконавцями комунальних послуг з постачання теплової енергії є теплопостачальна організація. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державне регулювання у сфері комунальних послуг» від 09.07.2010 року № 2479-VІ, органом державного регулювання у сфері комунальних послуг є національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. Згідно ч.1 п. 1 ст. 6 згаданого вище Закону, передбачено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг бере участь у формуванні та реалізації державної політики у сфері теплопостачання і централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідно до ч. 4 ст. 5 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-4 від 24.06.2004 року, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, формує в межах своєї компетенції державну політику щодо встановлення цін на природний газ, тарифів на транспортування та постачання підприємствам і організаціям, які виробляють та надають житлово-комунальні послуги населенню. Згідно з ч. 2 ст. 14 в редакції Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-4 від 24.06.2004 року передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги формуються і затверджуються національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Плата за комунальні послуги (централізоване опалення, централізоване постачання гарячої води) береться за затвердженими постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг в установленому порядку тарифами та вноситься щомісяця. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ від 09.11.2017 року (діючого законодавства з 01.05.2019 року), ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Згідно з ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Пунктами 1,2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ від 09.11.2017 року (діючого законодавства з 01.11.2019 року), покладено обов`язок на індивідуального споживача щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У відповідності до ч.1, 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VІІІ від 09.11.2017 року (діючого законодавства з 01.11.2019 року), споживач здійснює оплату за спожиті житлово- комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Поняття виробника та постачальника комунальних послуг також визначено Положенням про порядок розрахунків за комунальні послуги між виробниками (постачальниками), виконавцями і споживачами послуг водопостачання, водовідведення і теплопостачання в умовах використання засобів обліку споживання води і теплової енергії в житловому фонді та підвищення економічної зацікавленості споживачів у їх встановленні за власні кошти, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 55, відповідно до якого виробниками (постачальниками) холодної і гарячої води та теплової енергії є підприємства і організації, які за договорами надають виконавцям та споживачам комунальні послуги; виконавцями послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають комунальні послуги споживачам (житлово-експлуатаційні та інші організації). У деяких випадках виробники (постачальники) послуг можуть бути і виконавцями послуг (наприклад, для власників приватних будинків), а споживач - це фізична або юридична особа, що користується комунальними послугами. Зазначені норми законодавства чітко визначають, що виконавцями житлово-комунальних послуг є підприємства або організації, які безпосередньо надають житлово-комунальні послуги споживачам. Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року №630 (далі - Правила). Відповідно до п. 8 Правил послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Розрахунковим періодом для оплати послуг, згідно п. 18 Правил є календарний місяць. Плата за послуги повинна була вноситися не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово-комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Висновки суду. Судом встановлено, що Відповідач є споживачем комунальних послуг, внаслідок їх не сплати за період з 01.10.2017 року по 01.03.2023 року виникла заборгованість, яка підлягає стягненню. Указані обставини Відповідачем не спростовано. Разом з цим, до позовних вимог про стягнення з Відповідача заборгованості за централізоване опалення за період з 01.10.2017 року по 29.02.2020 року в розмірі 17659,86 гривень мають бути застосовані наслідки пропуску позовної давності, а саме, у даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. З тих же підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з Відповідача суми, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 4331,83 гривень та три відсотки річних в розмірі 1682,25 гривень за період з 01.10.2017 року по 29.02.2020 року. Водночас, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача заборгованості за централізоване опалення за період з 01.03.2020 року по 01.03.2023 року в розмірі 21767,63 гривень, суми, на яку збільшилася заборгованість внаслідок інфляційних процесів в розмірі 987,34 гривень та три відсотки річних в розмірі 306,93 гривень за період з 01.03.2020 року по 23.02.2022 року є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню. З огляду на викладене, заслухавши пояснення сторін, даючи оцінку зібраним доказам у справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного нею способу захисту права, на підставі наданих сторонами доказів. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову Позивачем було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2684,00 гривень (а.с. 13, 14). Позовні вимоги задоволені частково - на суму 23061,90 гривень, що становить 49,05% від розміру заявлених вимог. Таким чином, пропорційно до розміру задоволених вимог, стягненню з Відповідача на користь Позивача підлягають судові витрати в розмірі 1316,50 гривень. Частино 1 статті 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання такої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). До матеріалів справи Відповідачем не додано доказів на підтвердження факту надання йому професійної правничої допомоги адвокатом. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (пункт 63 постанови) витрати на юридичні послуги, надані іншою, ніж адвокат, особою, не належать до витрат на професійну правничу допомогу та не можуть бути відшкодовані у порядку ч.4 ст.137, ч.7 ст.139 та ч.3 ст.141 ЦПК. З огляду на викладене, вимоги Відповідача про відшкодування його витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягають. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial