Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Приватне підприємство «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» (далі - ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС»), в особі представника - адвоката Зінченко І.О., звернулося до Оболонського районного суду м. Києва з вказаним позовом до [PERSON] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 01.10.2016 між ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» та [PERSON] було укладено Договір №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації, відповідно до якого замовник передав, а виконавець прийняв під охорону за допомогою пульта централізованого спостереження об`єкти, що вказані в Додатку 1 до Договору, саме: квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Вказаним договором передбачено, що щомісячна вартість послуг складає 300,00 грн. за місяць. 10.08.2021 сторонами було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони погодили збільшення вартості послуг охорони до 350,00 грн. на місяць, у зв`язку з наданням у користування відповідачу додаткового обладнання. Позивач послуги, які передбачені умовами Договору надавав/виконував добросовісно, якісно та в повному обсязі. При цьому, відповідачем не було направлено будь-яких зауважень щодо якості/кількості наданих послуг. Оскільки відповідач здійснював оплату послуг не повністю та не своєчасно, у останньої за період з 07.09.2022 по 07.01.2023 утворилась заборгованість у розмірі 1 750,00 грн., а тому позивачем було припинено надання послуг 01.02.2023. У зв`язку з невиконанням відповідачем обов`язку по сплаті наданих послуг, 15.02.2023 ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» на адресу [PERSON] було направлено Досудову вимогу №40 про сплату коштів за надані послуги, повернення обладнання та відшкодування штрафних санкцій, а також рахунки на оплату та акти виконаних робіт з період заборгованості. Проте, вказана вимога залишена [PERSON] без реагування. У зв`язку з наведеним, позивач вимушений звернутись з вказаним позовом, у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за Договором №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації від 01.10.2016 у сумі 6440,06 грн., яка складається з: заборгованості за надані послуги - 1 750,00 грн.; відшкодування вартості не повернутого обладнання - 3 747,00 грн.; штрафних санкцій за несплату коштів за надані послуги 943,06 грн., з яких: 3% річних - 49,65 грн.; інфляційні втрати - 95,80 грн.; пеня - 797,61 грн., а також судові витрати. Ухвалою суду від 01.11.2023 відкрито провадження у справі, справа призначена до судового розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, про день, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином. Відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не подавала. У зв`язку з повторною неявкою у судове засідання належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання відповідачки, яка не повідомила про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому, принцип змагальності згідно ст.12 ЦПК України забезпечує повноту дослідження обставин справи. Даний принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Судом встановлено, що 01.10.2016 між ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» та [PERSON] було укладено Договір №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації. Пінктом 2.1. вказаного Договору передбачено, що Замовник передає, а Виконавець приймає під охорону за допомогою пульта централізованого спостереження об`єкти, що вказані в Додатку №1 до Договору (невід`ємна частина договору). Відповідно до Додатку 1 до Договору №СБ-2-051-ПО від 01.10.2016, вбачається, що здійснюється охорона квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , щомісячна вартість послуг складає 300,00 грн. З Акту вводу в експлуатацію охоронної та тривожної сигналізації та обстеження технічного стану Об`єкта від 01.10.2016 вбачається, що система охоронної та тривожної сигналізації приймається в екплуатацію з 01.10.2016. 10.08.2021 сторонами було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до якої сторони погодили збільшення вартості послуг охорони до 350,00 грн. на місяць, у зв`язку з наданням у користування відповідачу додаткового обладнання. 15.02.2023 року ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» на адресу [PERSON] було направлено Досудову вимогу №40, в якій позивач повідомив про необхідність до 25.02.2023 оплатити заборгованість за на дані послуги у сумі 1 750,00 грн., а також, у разі припинення договірних відносин, повернути обладнання в стані придатному для його подальшого використання або відшкодувати його вартість на підставі виставленого рахунку, що підтверджується фіскальним чеком та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (трекінг 0730201361948). Як убачається з Рахунку на оплату № 1130 від 15.02.2023 загальна вартість обладнання становить 3 747,00 грн. За положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що між сторонами виникли правовідносини, що витікають з договору надання послуг з охорони. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Статтею 530 Цивільного кодексу України чітко передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо : обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), а також від 19.06.2019 у справі №643/17966/14-ц, стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Так, судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що сторонами були досягнуті всі істотні умови договору, щодо об`єму, якості, вартості, строків наданих послуг та їх вартості. Разом з тим, як вбачається з Акту звірки взаєморазрахунків за період з січня 2022 року по лютий 2023 року відповідач [PERSON] не виконала умови Договору №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації від 01.10.2016, у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість у сумі 1 750,00 грн. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому три проценти річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Верховного Суду від 10.04.2018 року по справі № 914/1033/17). У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18)). При цьому, у ст. 617 ЦК України встановлені загальні підстави для звільнення особи від відповідальності за порушення зобов`язання, а ст. 625 ЦК України є спеціальною та такою, що не передбачає жодних підстав для звільнення від відповідальності за порушення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09.11.2016 у справі № 3-1195гс16. Згідно з наявною судовою практикою стягнення визначених у судовій практиці платежів підтверджується. Разом з тим ст. 549 ЦК України, передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від сплати несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. За приписами ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Так, відповідно до п.5.1.5. Договору №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації від 01.10.2016 у разі порушення строку оплати вартості наданих «Виконавцем» послуг «Замовник» за кожний день прострочення зобов`язаний виплатити «Виконавцю» пеню розмір подвійної облікової ставки НБУ, діючої на період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості. Судом встановлено, що відповідач належним чином не виконувала своїх зобов`язань перед позивачем на підставі укладеного Договору, внаслідок чого утворилась заборгованість за отримані послуги та нараховано штрафні санкції за несвоєчасну сплату коштів передбачених Договором, окрім того відповідачу нараховано вартість обладнання, яке було надано у тимчасове користування. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, з відповідача на користь позивача ПП «Служба безпеки «КОМСЕРВІС» підлягає стягненню заборгованість за Договором №СБ-2-051-ПО про спостереження за спрацюваннями засобів охоронно-тривожної сигналізації від 01.10.2016 у розмірі 6440,06 грн., яка складається з: заборгованості за надані послуги - 1 750,00 грн.; відшкодування вартості не повернутого обладнання - 3 747,00 грн.; штрафних санкцій за несплату коштів за надані послуги 943,06 грн., з яких: 3% річних - 49,65 грн.; інфляційні втрати - 95,80 грн.; пеня - 797,61 грн. Вирішуючи питання про судові витрати, суд приходить до наступного. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних в розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи. За змістом ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 01.09.2022 було укладено Договір про надання правничої допомоги № 32 з адвокатом Зінченко І.О., відповідно до пункту 3.2 якого суми гонорару та строки на оплату зазначаються у Додатковій угоді. Пунктом 1.1 Додаткової угоди № 2 встановлений перелік послуг та їх вартість та термін оплати. Відповідно до Акту надання послуг № 17/10 від 17.10.2023 позивачу були надані послуги з правничої допомоги на загальну суму 8 000,00 грн., що включає в себе підготовку позовної заяви та пакету документів до неї. Разом з тим, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34 - 36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Зважаючи на викладене, даючи оцінку зазначеним вище аргументам, враховуючи складність та значення справи для сторін, обсяг проведеної представником позивача роботи, ціну позову, суд вважає, що справедливим і співмірним є стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн., що відповідає критерію реальності та розумності таких витрат. При цьому, суд враховує висновки, викладені у постанові Верховного суду від 01.02.2023 у справі № 160/19098/21, відповідно до яких суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved