Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовною заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок неправомірного звинувачення в адміністративному правопорушенні. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 12.12.2022р. він, позивач, разом із дружиною рухався автомобілем по автодорозі Івано-Франківськ - Львів та був зупинений працівниками Управління патрульної поліції у Львівській області за нібито порушення Правил дорожнього руху, яких він, позивач, не порушував. Зазначає, що після спілкування з ним, працівниками поліції було озвучено підозру про перебування його у стані алкогольного сп`яніння та запропоновано пройти тест на визначення стану алкогольного сп`яніння на місці за допомогою приладу Драгер. Однак такі ознаки, у відповідності до Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України, МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, у нього були відсутні. Зазначає, що погодився пройти тест на місці на визначення стану сп`яніння за наслідком якого прилад Драгер показав 0 проміле у його крові. В подальшому працівники поліції вирішили, що він, позивач, може перебувати в стані наркотичного сп`яніння та запропонували проїхати в медичний заклад для проходження медичного огляду на визначення стану сп`яніння. Крім того, нібито на виявлення стану наркотичного сп`яніння вимагали від нього показати руки на предмет тремтіння, а також плюнути на землю з метою перевірки в`язкості його слини. Вважає, що зазначені вимоги поліцейських є такими, що порушують загальні засади діяльності поліцейських. Так, огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. Вимога ж поліцейського «здійснити плювок слини з ротової порожнини з метою виявлення її сухості» взагалі не узгоджується з жодною із ознак сп`яніння, і інакше як принизливе та упереджене ставлення до його, позивача, особистості. Після відмови плювати чи показувати «розтопирені» пальці рук, поліцейськими було запропоновано пройти тест на визначення перебування у стані наркотичного сп`яніння у відповідному медичному закладі, на що він, позивач, погодився, однак відмовився залишати свою вагітну дружину посеред дороги у незнайомому місці, а тому поліцейські погодились взяти її також. Після проходження тесту на стан наркотичного сп`яніння, який виявився негативним, працівники поліції відмовились доставити його разом з дружиною до місця перебування автомобіля. Після неодноразових прохань відвезти назад до місця зупинки, поліцейські довезли його, позивача, з дружиною до об`їзної дороги міста Львова в напрямку міста Івано-Франківськ, тобто за 20 км від місця незаконної зупинки транспортного засобу. Таким чином, у зв`язку із незаконними та аморальними діями поліцейських він, позивач, разом із вагітною дружиною в мороз змушені були більше 20 км добиратись до власного автомобіля. Дії поліцейських суперечать завданням поліції, принципам діяльності поліції, основним обов`язкам поліцейських, визначених Законом України «Про національну поліцію» тощо. Більше того, фактично його, позивача, було незаконно звинувачено у вчиненні адміністративного правопорушення. Відтак, у зв`язку з такими неправомірними діями поліцейських просить стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. Відповідно до ухвали судді від 13 березня 2023 року відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання з розгляду позовної заяви. У поданому відзиві на позовну заяву Державна казначейська служба України, зазначає, що відповідачем у справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Таким органом у цій справі є відповідний орган патрульної поліції. Казначейство, яке лише через повноваження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету на відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади не може бути відповідачем у даній справі. Зазначає, що позивачем безпідставно застосовано до спірних правововідносин ч.1 ст. 1176 ЦК України та ЗУ "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури і суду", оскільки органи патрульної поліції не є уповноважені на здійснення оперативно - розшукової діяльності та не є органом досудового розслідування, прокуратури і суду. Зазначає, що позивач не подав до суду жодного доказу, який би свідчив про виключно негативні та непоправні наслідки для його майнового чи морального стану. Відсуні докази, які свідчать про те, що репутація позивача непоправно зіпсована. Мотиви позову обгрунтовуються та зводяться до загальних фраз і не підкріплюються жодними доказами. У відзиві на позовну заяву Департамент патрульної поліції та Управління патрульної поліції у Львівській області Департаменту патрульної поліції зазначають, що постанови та протоколи про адміністративне правопорушення відносно позивача не складалися, позивача не притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивачем не надано достатніх та допустимих доказів, які свідчать про заподіяння йому працівниками полції моральної шкоди. Відсутність доказів свідчать про спекулятивний характер, звертаючись з позовом позивач переслідує мету безпідставного збагачення, а не відшкодування завданих збитків. Доводи позивача грунтуються тільки на його власних домислах. У додаткових поясненнях представник позивача звертає увагу, що Державна казначейська служба України та її територіальні органи можуть залучатися до участі у спорах про відшкодування шкоди, завданої органами дердавної влади (його посадовими чи службовими особами), зокрема, в якості відповідачів. Залучення або незалучення таких органів немає окремого процесуального значення для правильного вирішення таких справ по суті. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 09.08.2023р. закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті цивільну справу. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, просять позов задоволити та стягнути моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Представники відповідачів, кожен окремо, в судовому засіданні заперечили позов в повному обсязі, вважають позовні вимоги необгрунтованими, просять відмовити в задоволенні позову. Третя особа в судовому засіданні зазначив, що діяв в межах чинного законодавства, яке регулює порядок виявлення у водіїв стану алкогольного чи наркотичного сп"яніння. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини у їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та підтверджується сторонами у справі, що 12.12.2022р. позивач [PERSON] був зупинений працівниками поліції, якими в ході спілкування з позивачем було запропоновано пройти спочатку огляд на стан алкогольного, а в подальшому на стан наркотичного сп"яніння. В матеріалах справи міститься рапорт інспектора взводу 2 роти 3 батальйону 1 УПП у Львівській області ДПП старшого лейтенанта поліції Каталахи Р.Б. від 12.12.2022р., з якого вбачається, що автомобіль позивача Ауді А8 д.н.з. [NUMBER] рухався на великій швидкості та входив у поворот, що могло спричинити аварійну ситуацію на дорозі, також рухався непрямолінійно, а в подальшому під час спілкування в особи виявлено ознаки сп"яніння. Відповідно до роздруківки приладу Драгер Алкотест № ARLM-0407, на який 12.12.2022р. позивачу [PERSON] проведено тестування на наявність чи відсутність алкоголю, результат складає 0,00%. Відповідно до висновку №003136 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп"яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, складеного 12.12.2022р. лікарем КНП ЛОР "Медичний центр превенції та терапії узалежнень" Демчишин Н.Я., у позивача [PERSON] ознак сп"яніння не виявлено. При цьому, суд враховує те, що постанови чи протоколи про вчинення [PERSON] адміністративних правопорушень, не складені, а отже позивач [PERSON] правил дорожнього руху не порушував, як це стверджує сторона відповідача. Відтак, зупинка позивача з підстав порушення ним ПДР України та при цьому не складання протоколу (постанови) про притягнення до адміністративної відповідальності свідчить про незаконні дії посадових осіб незаконну зупинку позивача працівниками полціїі, які не спростували в судовому засіданні зворотного. Cтаття 35 Закону України "Про Національну поліцію" передбачає чіткий перелік підстав для зупинення транспортного засобу поліцейським, і здійснюється лише у разі: 1. якщо водій порушив Правила дорожнього руху; 2. якщо є очевидні ознаки, що свідчать про технічну несправність транспортного засобу; 3. якщо є інформація, що свідчить про причетність водія або пасажирів транспортного засобу до вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, або якщо є інформація, що свідчить про те, що транспортний засіб чи вантаж можуть бути об`єктом чи знаряддям учинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення; 4. якщо транспортний засіб перебуває в розшуку; 5. якщо необхідно здійснити опитування водія чи пасажирів про обставини вчинення дорожньо-транспортної пригоди, кримінального чи адміністративного правопорушення, свідками якого вони є або могли бути; 6. якщо необхідно залучити водія транспортного засобу до надання допомоги іншим учасникам дорожнього руху або поліцейським або як свідка під час оформлення протоколів про адміністративні правопорушення чи матеріалів дорожньо-транспортних пригод; 7. якщо уповноважений орган державної влади прийняв рішення про обмеження чи заборону руху; 8. якщо спосіб закріплення вантажу на транспортному засобі створює небезпеку для інших учасників дорожнього руху; 9. порушення порядку визначення і використання на транспортному засобі спеціальних світлових або звукових сигнальних пристроїв; 10. якщо зупинка транспортного засобу, який зареєстрований в іншій країні, здійснюється з метою виявлення його передачі у володіння, користування або розпорядження особам, які не ввозили такий транспортний засіб на митну територію України або не поміщували в митний режим транзиту. 11. якщо особа володіє зовнішніми ознаками, схожими на зовнішні ознаки особи, яка перебуває в розшуку, або безвісно зниклої особи, або самовільно залишила місце для утримання військовополонених; 12. якщо наявна інформація, яка свідчить про те, що водій або пасажир транспортного засобу є особою, яка самовільно залишила місце для утримання військовополонених Так, працівники державної автомобільної інспекції крім перерахованих вище підстав мають право зупинити транспортний засіб у разі: 1. Відсутності номерного знака на транспортному засобі або наявності номерного знака, який не відповідає встановленим вимогам, закріплений у не встановленому для цього місці, закритий іншими предметами чи забруднений, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів; 2. Наявності даних про використання транспортного засобу з протиправною метою; 3. Проведення цільових заходів (операції, відпрацювання, оперативні плани) для перевірки документів на право користування і керування транспортним засобом, документів на транспортний засіб. Жодні з перелічених підстав, які б слугували причиною зупинки трансопртного засобу позивача в судовому засіданні не встановлено. Окрім того, суд вважає встановленим, що працівниками поліції в повній мірі не дотримано Інструкцію про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої спільним наказом МВС України, МОЗ України № 1452/735 від 09 листопада 2015 року, оскільки пропозиція працівника поліції "здійснити плювок слини з ротової порожнини з метою виявлення її сухості", суперечить положенням даної інструкції. Разом з тим, судом не встановлено, що працівник поліції володіє спеціальними знаннями та повноваженнями, які надавали б йому право оцінювати певні фізіологічні особливості організму позивача для визначення стану сп"яніння. Судом також встановлено, що працівники поліції не забезпечили доставку позивача та його дружини до місця зупинки та паркування транспортного засобу, залишивши останніх за 20 км. до транспортного засобу. Також діями працівників поліції завдано позивачу моральну шкоду, оскільки суд розумно припускає, що позивач зіткнувся з проблемою, яка викликана у нього несправедливістю дій поліцейських,що викликало у нього страждання та тривогу. Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди). Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173,1174 цього Кодексу). Таким чином, шкода, завдана позивачу незаконними рішеннями та бездіяльністю посадовими особами органу державної влади (відповідачів) при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно із ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною першою вказаної статті визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу. Таким чином, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадової чи службової особи якою є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди. Відповідно до положень статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих відносин через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 цієї ж постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При визначенні розміру моральної шкоди, суд оцінює ступінь моральних страждань позивача, враховує, що наявність у позивача моральних (душевних) страждань, що були викликані вимушеними діями щодо доведення відсутності в своїх діях правопорушення з метою захисту свого порушеного права, відчуття несправедливості, було вирішено у досить короткий строк після того, як він позивач, дізнався про порушення своїх прав. В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі», зазначається, що «з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які…зіткнулися з проблемами...можуть зазнати страждань і тривоги». Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин. Обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості на місці зупинки транспортного засобу, відчуття несправедливості, викликане неправомірними діями працівників поліції, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. Порушення прав людини чи погане поводження із нею завжди викликають негативні емоції. Судом встановлено, що позивач зазнав певного рівня душевних страждань через необгрунтовані дії працівників поліції, які однак не є презюмовані виключно фактом незаконних дій, а є результатом психотравмуючої ситуації для позивача. Суд враховує конкретні фактичні обставини справи, глибину завданої моральної шкоди, характер та обсяг душевних страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності і справедливості, тривалості моральних страждань та вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 10 000 (десять тисяч) гривень є достатнім для відшкодування завданої моральної шкоди. У рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. При цьому, суд зазначає, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляє державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. В пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. У справах про відшкодування шкоди державою, остання бере участь як відповідач через той орган, діями якого заподіяно шкоду. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2020 року у справі № 177/63/19 (провадження № 61-1205св20). В свою чергу, Державна казначейська служба України є самостійною юридичною особою, до обов`язків якої входить списання коштів з Державного бюджету України, і не може нести відповідальність за неправомірні рішення, дії чи бездіяльність державних органів чи їх посадових осіб. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved