Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

[PERSON] через свого представника Орловську В.А. звернувся до суду з вказаним позовом, в обгрунтування якого зазначив наступне. [PERSON] 26.04.2023 року отримав від [PERSON] на власні потреби кошти в сумі 14000 грн., зі строком повернення до 29.04.2023 року, про що склав розписку. Підписуючи вказану розписку [PERSON] підтвердив факт отримання ним грошових коштів в сумі 14000 грн та строк кінцевого погашення 29.04.2023 року. Крім того, за умовами розписки від 26.04.2023 року [PERSON] зобов`язався у разі порушення вказаного зобов`язання додатково сплатити суму неустойки, а саме: пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожень день прострочки, від суми боргу; суму річних відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України, яку визначили у розмірі 365 %; суму інфляційних втрат, згідно із законодавством України. Крім того, у разі прострочення повернення коштів більше як на 30 календарних днів, [PERSON] додатково зобов`язався сплатити штраф в десятикратному розмірі від суми боргу та сплачувати його за кожні 30 днів прострочення. Станом на 23.06.2023 року [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання за умовами договору розписки від 26.04.2023, а саме не повернув грошові кошти в сумі 14000 грн. У зв`язку з чим, представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу за договором позики у розмірі 36824,79 грн, в тому числі: 14000,00 грн - сума боргу, 70,00 грн - інфляційне збільшення, 1054,79 грн - штрафні санкції, 7700 грн - річні відсотки, а також штраф за прострочення повернення коштів у розмірі 14000 грн та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, заявлені вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Належно повідомлений відповідач в судове засідання повторно не з`явився. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України заочно. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянув позовну заяву та додані матеріали, повно та всебічно з`ясував всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, і, об`єктивно оцінивши докази, доходить наступного висновку. Статтею 4 ЦПК визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка підтверджує укладення договору позики. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08.04.2021 року у справі №500/1755/17. З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 26.04.2023 року, [PERSON] 26.04.2023 року отримав від [PERSON] на власні потреби кошти в сумі 14000 грн, строк повернення до 29.04.2023 року. Підписуючи вказану розписку [PERSON] підтвердив факт отримання ним грошових коштів в сумі 14000 грн та строк кінцевого погашення 29.04.2023 року. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. У ч. 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Позивачем на підтвердження факту передачі грошових коштів відповідачу наданий оригінал розписки від 26.04.2023 року, яка заповнена та підписана власноручно [PERSON] . З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що відповідач дійсно отримав від позивача гроші у борг 26.04.2023 року у сумі 14000 грн та зобов`язався їх повернути до 29.04.2023 року, проте у порушення взятих на себе зобов`язань та зазначених норм закону відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. Таким чином, встановивши, що долучені до матеріалів справи оригінал розписки від 26.04.2023 року про отримання коштів відповідачем у позивача є належним і допустимим доказом виникнення боргового зобов`язання, цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, та що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та відсутні будь-які докази виконання відповідачем боргових зобов`язань за даною розпискою, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики у розмірі 14000 грн. Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами розписки від 26.04.2023 року [PERSON] зобов`язався у разі порушення вказаного зобов`язання додатково сплатити суму неустойки, а саме: пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожень день прострочки, від суми боргу; суму річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, яку визначили у розмірі 365%; суму інфляційних втрат, згідно із законодавством України. Згідно із розрахунком представника позивача, з яким погодився суд, інфляційнй втрати (збільшення) становить 70,00 грн із розрахунку: 14000х1.005000 (індекс інфляції)-14000; штрафні санкції становлять 1054,79 грн із розрахунку: 55 (кількість днів прострочення)х0,137 (подвійна ставка НБУ); річні відсотки становлять 7700 грн із розрахунку 14000*365%х 55 (кількість днів прострочення):365. Що стосується вимог про додаткову сплату штрафу в десятикратному розмірі від суми боргу, який передбачений умовами договору позики, суд зазначає наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов`язку. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 серпня 2023 року у справі № 61-2144св23, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, і підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено. Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Договором позики передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. Водночас згідно з договором позики сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за правопорушення - несвоєчасне повернення позики, більше як на 30 календарних днів, який нараховується за кожні простроченні 30 календарних днів. Отже, умовами договору передбачено відповідальність за одне й те саме порушення строку повернення позики у двох видах, а саме у виді штрафу та пені. З урахуванням наведеного суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення штрафу в розмірі 14000 грн, оскільки це суперечитиме статті 61 Конституції України. Подібні висновки щодо неможливості відповідальності за одне й те саме порушення зобов`язання у двох випадках, а саме у виді штрафу та пені викладені у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 278/1971/15-ц (провадження № 61-13996св19). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial