Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Державного реєстратора Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області Антоненко Оксани Сергіївни, Державного реєстратора приватнийо нотаріуса Одеського міського нотаріального округу, [PERSON] , про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування рішень державного реєстратора та витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позову, [PERSON] зазначив, що він є власником земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер ділянки: 5123755800:02:007:0420, на підставі Договору дарування від 22.06.2012 року, укладеного між позивачем, як обдарованим, та його сином [PERSON] , як дарувальником, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю., та зареєстрованому в реєстрі за №361. [INFO] [PERSON] помер. Разом з цим, 04.08.2023 року, на належну [PERSON] земельну ділянку завітали невідомі йому особи, які намагались проникнути на ділянку, стверджуючи, що вони є її власниками. З?ясовуючи відповідні обставини, [PERSON] встановив, що 19.05.2012 року нібито його сином [PERSON] було продано вказану ділянку особі [PERSON] , у зв?язку із чим укладено Договір купівлі-продажу, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., та зареєстровано в реєстрі за №3079. Позивач зазначає, що про вказаний документ він ніколи не чув, та при укладанні Договору дарування між ним, та його сином, буть-які відомості про існування спірного договору купівлі-продажу в реєстрі правочинів були відсутні. Крім того, ознайомившись з документом, [PERSON] вказує, що підпис на документі вчинений не його сином а іншою особою. В подальшому, 17.05.2023 року, особа [PERSON] уклав з особою [PERSON] . Договір купівлі-продажу, за яким відчужив земельну ділянку на користь останньої. Тобто, на переконання позивача, Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.05.2012 року, укладений між його сином [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем є підробним документом, оскільки його син такого Договору ніколи не укладав та не підписував. Отже, за вказаних обставин, [PERSON] звернувся до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5123755800:02:007:0420, укладений 13.05.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М., реєстраційний №3079; Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67580030 від 12.05.2023 року, прийняте державним реєстратором Старокозацької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Одеська область, [PERSON] про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5123755800:02:007:0420 за [PERSON] , номер запису про право власності: 50253653, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2733737951237; Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 67638343 від 17.05.2023 року, прийняте державним реєстратором приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Одеська обл., Сімаченко Світланою Леонідівною, про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,10 га, кадастровий номер земельної ділянки - 5123755800:02:007:0420 за [PERSON] , номер запису про право власності: 50303539, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2733737951237; Витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] спірну земельну ділянку. У судовому засіданні, представник позивача, адвокат Бойко Н.І. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Гайдай Я.В. заперечувала проти задоволення позову, з тих підстав, що [PERSON] придбала спірну земельну ділянку за відплатним Договором купівлі-продажу, будь-яких перепон для оформлення нотаріальної та реєстраційної дії на момент її вчинення не було, вона не знала та не могла знати про те, що продавець не є власником об?єкта продажу, а тому вона є добросовісним набувачем земельної ділянки, а тому, витребування з її власності ділянки на користь позивачки покладе на неї надмірний тягар, що не відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також практиці ЄСПЛ. Крім того, адвокат відповідача зазначала, що позивачем обрано невірний спосіб захисту, оскільки неукладений правочин не може бути визнано недійсним. Інші учасники справи в судове засідання не з?явились, повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відтак, з урахуванням того, що всі учасники справи про дату час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином, від учасників, які не з?явились, клопотань про відкладення засідання не надходило, суд, з урахуванням думки учасників, які з?явились у судове засідання, вирішив про можливість розгляду справи у відсутності відповідача [PERSON] та третіх осіб. Встановивши обставини справи та дослідивши докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити виходячи із наступного. Судом встановлено, що 22.06.2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування земельної ділянки, яка розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий №5123755800:02:007:0420, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Давидовою К.Ю., та зареєстрований в реєстрі за №361. За умовами вказаного Договору, позивач з 22.06.2012 року став власником вищевказаної земельної ділянки. [INFO] , [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.10.2019 року. 04.08.2023 року, на належну [PERSON] земельну ділянку завітали невідомі йому особи, які представились власниками спірної земельної ділянки, та розпочали дії з проникнення на неї. Судом встановлено, що 13.05.2012 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Л.М. було посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий №5123755800:02:007:0420. В подальшому, 17.05.2023 року, між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу вищевказаної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., відповідно до умов якого, [PERSON] продав, а [PERSON] придбала земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий №5123755800:02:007:0420. Таким чином, судом було встановлено, що станом на час розгляду справи, існує декілька правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку, проте на різних власників, зокрема, діючий Договір дарування від 22.06.2012 року, за яким власником ділянки є [PERSON] , та діючий Договір купівлі-продажу від 17.05.2023 року, за яким власницею ділянки є [PERSON] . З метою з?ясування всіх обставин справи, представником позивача адвокатом Урсу І.М. було подано до суду клопотання про витребування доказів, зокрема, засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.05.2012 року, за яким власником ділянки став [PERSON] , та засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. договору купівлі-продажу земельної ділянки, за яким власницею ділянки стала [PERSON] . Ухвалою суду від 05.10.2023 року вищевказане клопотання задоволено, та витребувано з Одеського державного нотаріального архіву засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною договору купівлі-продажу земельної ділянки №19/24, загальною площею 0,1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 13.05.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованого в реєстрі за №3079, а також витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. засвідчену копію нотаріальної справи щодо посвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. договору купівлі-продажу земельної ділянки №19/24, загальною площею 0,1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) від 17.05.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованого в реєстрі за №133. 23.10.2023 року до суду надійшли матеріали нотаріальної справи від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. Разом з цим, витребувані з Одеського державного нотаріального архіву до суду не надійшли. Натомість, Одеським міським нотаріальним архівом надано відповідь № 2727/01-20 від 31.10.2023 року, відповідно до якої, реєстр правочинів не містить відомостей про укладання Договору купівлі-продажу земельної ділянки №19/24, загальною площею 0,1000 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим №3079, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною. Згідно ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового права й інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема: визнання права; визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором абозаконом. Як вбачається з ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Відповідно до ст. 81 ЗК України, Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Згідно з положеннями ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за ньогопевну грошову суму. Таким чином, наявність волевиявлення особи має бути обов?язкова, особа має бажати настання правових наслідків за укладеним договором, набувати права та обов?язки, що витікають із умов договору. Положеннями ч..1,3 ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, відповідно до частини третьої даної статті, однієї із загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з вимогами ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, до яких належать: 1) Зміст правочину не може суперечити цьомуКодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній вол. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним(оспорюваний правочин). Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав та інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст.203 ЦК), його застосування регулюється статтями 215-236 Ц України. Метою звернення до суду з таким позовом є застосування наслідків його недійсності (реституції), відшкодування збитків або моральної шкоди у випадках, коли її відшкодування передбачено законом. За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину,так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином. Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За змістом частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майновибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Отже, судом встановлено, що фактично, Договір купівлі-продажу, від 13.05.2012 року, який містить запис «зареєстровано в реєстрі за №3079», та який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною ніколи не укладався, відомості про нього в реєстрі правочинів відсутні, а отже, громадянин [PERSON] ніколи власником вказаної земельної ділянки не був. За таких обставин, не може бути дійсним Договір, який потребує обов?язкової письмової форми, та відповідного нотаріального посвідчення із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру правочинів. Разом з цим, за вказаних обставин, недійсності документа, за яким вчинявся й другий правочин, а саме Договір купівлі-продажу, який засвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. від 17.05.2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованого в реєстрі за №133, оскільки за цим Договором, була відчужена земельна ділянка особою, яка не була її власником, цей правочин також є недійсним в силу положень ст.ст. 203, 215 ЦК України. Відтак, суд вважає, що за вищенаведених обставин, Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єсіною Ларисою Михайлівною від 13.05.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та зареєстрованого в реєстрі за №3079, є недійсним з підстав його не укладення у відповідності до вимог закону, та відсутності відомостей про нього в Державному реєстрі правочинів. В свою чергу, в силу положень закону, у разі визнання первісного правочину недійсним, подальші правочини, укладені на підставі недійсного правочину окремо недійсними не визнаються. В такому випадку, належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування належного власнику майна від останнього набувача, про що було заявлено вимогу позивачем. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), зроблено висновки про те, що задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. Що стосується тверджень представника відповідача про покладання надмірного тягаря на добросовісного набувача, суд зауважує про наступне. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте наведені приписи не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04). Критеріями відповідності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і правила Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року у справі № 372/2612/19 (провадження № 61-801св21), на яку посилається прокурор у касаційній скарзі. Також у цій постанові зазначено, що встановлення порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється. Суд враховує наведені висновки Верховного Суду, а також те, що право законного власника витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття відповідачами, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач - внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява №29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І, навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження №14-208цс18, пункт 100)). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову (стаття 338 ЦК України). Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Згідно з матеріалами справи спірна земельна ділянка вибула з володіння її власника - [PERSON] - поза його волею, шляхом махінацій з нотаріальними діями, створення підробного Договору купівлі-продажу земельної ділянки, та в подальшому відчуження останньої на користь третіх осіб. За період наявності зареєстрованого права власності на земельну ділянку за кінцевим власником - [PERSON] ділянка не зазнала жодних змін, на ній не збудовано жодних будівель або споруд. Повернення у власність [PERSON] земельної ділянки, незаконно набутої фізичною особою на підставі недійсних документів, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до інтересів законного власника, а також не створює дисбалансу між інтересами [PERSON] , та правами [PERSON] , адже [PERSON] в даному випадку не позбавлена права на пред?явлення позову про стягнення сплачених коштів та моральної шкоди з незаконного та недобросовісного продавця ділянки - [PERSON] . Відтак, за вищенаведених обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог, обрання позивачем належного способу захисту його прав, що дає підстави для задоволення позову.

Outcome: approved