Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

30.11.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Новик М.С. звернувся до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної залиттям квартири [ADDRESS] в сумі 16 092 грн. 00 коп. та стягнення понесених судових витрат: за сплату судового збору та витрат на правову допомогу. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 18.10.2023 року в будинку [ADDRESS] з вище розташованої квартири [ADDRESS] відбулося залиття квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу. Зазначає, що актом про залиття, аварію, що сталася на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 18.10.2023 року встановлено, що причиною залиття є протікання фільтра для очищення холодної води в квартирі [ADDRESS] , який знаходиться під раковиною на кухні. В результаті залиття в кв. [ADDRESS] на кухні замочено: стелю, стіни, шпалери, кухонні меблі. Комісією рекомендовано мешканцям кв. [ADDRESS] терміново виконати роботи по заміні фільтра, надалі не допускати витоку води на підлогу, виконати ремонтні роботи по ліквідації слідів залиття у кв. [ADDRESS] . Вказує, що в кв. [ADDRESS] мешкає відповідач, і на пропозицію позивача, врегулювати питання відшкодування заподіяної шкоди в позасудовому порядку відмовився. Посилається, що висновками експерта №С-23037 від 29.10.2023 року та №С-23039 від 02.11.2023 року встановлено, що дійсний розмір матеріальної шкоди, завданої внутрішньому оздобленню квартири кв. [ADDRESS] , становить 11 926,00 грн., а дійсний розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття набору меблів на кухні, становить 4 166,00 грн. Отже, загальний розмір матеріальної шкоди завданої [PERSON] внаслідок залиття квартири становить 16 092,00 грн. Оскільки, в добровільному порядку відповідач не відшкодував позивачу заподіяну матеріальну шкоду, то останній змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Просить, на підставі ст.ст. 22, 319, 386, 614, 1166, 1192 ЦК України, ст.151 ЖК УРСР стягнути з відповідача на користь позивача заподіяну матеріальної шкоди в розмірі 16 092,00 грн., а також понесені судові витрати: судовий збір в розмірі 1073,60 грн.; витрати на правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. До позовної заяви додано клопотання про витребування із Комунального підприємства «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради інформацію про власника кв. [ADDRESS] . Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.01.2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. 09.01.2024 року від представника позивача на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні із повідомленням сторін, в якій просить призначити розгляд справи в спрощеному порядку з викликом сторін. 22.01.2024 року на виконання ухвали суду від 01.01.2024 року Комунальним підприємством «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради надано інформаційну довідку №183/31 від 16.01.2024 року про зареєстроване право власності на об`єкт нерухомості: кв. [ADDRESS] . Сторони в судове засідання не викликалися. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін, відзиву на позовну заяву та письмових пояснень не надіслав, про розгляд справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши клопотання представника позивача про розгляд справи в судовому засіданні із повідомленням сторін, приходить до наступного висновку. Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Так, спрощене провадження, як з викликом, так і без виклику сторін спрямоване на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження без виклику сторін не є провадженням в якому розглядаються безспірні вимоги. Відтак, сторони не позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. Усі наявні у сторін докази безперешкодно можуть бути надані ними суду в межах розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмовому провадженні). В ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), зазначено, що бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги предмет, підстави та характер спірних правовідносин, склад учасників справи, суд не вбачає обґрунтованих підстав для розгляду справи в судовому засіданні за правилами загального позовного провадження та приходить до висновку про залишення клопотання без задоволення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 8 Конституції України визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України та повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України). Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. У п.86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) вказано, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., зареєстрованого в реєстрі за № 986, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.8-9) Згідно інформаційної довідки №183/31 від 16.01.2024 року наданої КП «Чернігівське міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради право власності на об`єкт нерухомості, а саме квартиру [ADDRESS] , в цілому, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.1991 року №1-1514. Актом про залиття, аварію, що сталася на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 18.10.2023 року, складеного комісією КП «Новозаводське» Чернігівської міської встановлено, що 18.10.2023 року в буд. [ADDRESS] трапилось залиття, з вищерозташованої кв. [ADDRESS] . В результаті залиття у кв. [ADDRESS] на кухні S-5,5 кв.м., замочено: стелю - шпаклювання та фарбування (сніжка 2,0х1,0), стіни, шпалери (0,50х0,50), кухонні меблі (ДСП). Причиною залиття є протікання фільтра для очищення холодної води в квартирі [ADDRESS] , який знаходиться під раковиною на кухні. Комісією рекомендовано мешканцям кв. [ADDRESS] терміново виконати роботи по заміні фільтра, надалі не допускати витоку води на підлогу. Виконати ремонтні роботи по ліквідації слідів залиття у кв. [ADDRESS] . (а.с.9 на звороті) Згідно висновку експерта №С-23039 від 02.11.2023 року, дійсний розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок залиття набору меблів для кухні квартири [ADDRESS] , становить 4 166,00 грн. (а.с.10) Згідно висновку експерта №С-23037 від 29.10.2023 року, дійсний розмір матеріальної шкоди, завданої внутрішньому оздобленню квартири [ADDRESS] внаслідок її залиття становить 11 926,00 грн. (а.с.11) Стаття 151 Житлового кодексу Української РСР визначає, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку прибудинкову територію. Безгосподарне утримання громадянином належного його будинку (квартири) тягне за собою наслідки, передбачені Цивільним кодексом України. Згідно ст.ст. 177, 179 Житлового кодексу Української РСР громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Статтями 322, 323 ЦК України встановлено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Ризик випадкового знищення чи випадкового пошкодження (псування) несе його власник, якщо інше не встановлено договором або законом. Право на відшкодування шкоди, згідно з вимогами ч.3 ст.386 ЦК України, має власник, права якого порушені. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, серед іншого, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). У відповідності до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, при вирішенні даного спору обов`язковому з`ясуванню підлягає наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діяннями заподіювача та вини останнього і в її заподіянні. Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини в завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Отже, залиття квартири позивача, сталося внаслідок протікання фільтра для очищення холодної води, що знаходиться на кухні у відповідача, який, як власник квартири, несе відповідальність за його належний стан та справність, вказаний факт підтверджується актом про залиття, аварію, що сталася на системі центрального опалення, гарячого водопостачання (або холодного водопостачання) від 18.10.2023 року. Розмір збитків, завданих внаслідок затоплення квартири позивача, визначений висновками експерта №С-23037 від 29.10.2023 року та №С-23039 від 02.11.2023 року, які є належними і допустимими доказами. За таких обставин позивачем доведено розмір завданої матеріальної шкоди, протиправність дій відповідача, причинний зв`язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача, у зв`язку з чим позивачу завдано матеріальну шкоду у розмірі 16 092,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Оскільки, відповідачем не надано суду доказів, які б спростовували докази, надані позивачем щодо розміру завданої шкоди з вини відповідача, суд виходить з об`єму наданих позивачем доказів відповідно до ст. ст. 76, 81 ЦПК України. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, ненадання відповідачем доказів на спростування презумпції його вини у заподіянні шкоди позивачу, розміру заподіяної шкоди, підтвердження матеріалами справи факту залиття квартири позивача, суд дійшов висновку, що в силу ст. 1166 ЦК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 16 092,00 грн. матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем понесені документально підтверджені судові витрати в розмірі 1 073,60 грн. (а.с.1), які відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно пункту 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу. Згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано до суду договір про надання юридичних послуг від 20.10.2023 року (а.с.12), розрахунок суми витрат за надану правову допомогу, акт прийняття-передавання грошових коштів від 28.11.2023 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 28.11.2023 року про сплату позивачем послуг адвоката згідно договору про надання юридичних послуг від 28.09.2022 року в сумі 10 000 грн. 00 коп. (а.с.14+на звороті) Суд, з урахуванням складності справи, розміру заявлених вимог, спрощеного порядку її розгляду, обсягом виконаних адвокатом робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання таких робіт, з урахуванням принципу розумності та справедливості, вважає вказані витрати не співмірними зі складністю справи та обсягом вищезазначених наданих адвокатом послуг, що є підставою для зменшення витрат на правничу допомогу до 5 000,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved