Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Вознесенської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. Ухвалою судді Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 10 листопада 2023 року вищевказана позовна заява була залишена без руху, як така, що не відповідала вимогам ст.ст. 175, 177ЦПК України, а позивачу надано строк для усунення зазначених в мотивувальній частині ухвали недоліків. 16 листопада 2023 року від представниці позивача [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків разом з уточненим позовом [PERSON] до Вознесенської міської ради, [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку, в якому зазначено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу від 01 грудня 2003 року, реєстр. №2065, [PERSON] придбав у [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ) житловий будинок [ADDRESS] . Водночас придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для його обслуговування. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку - [PERSON] (яка померла), однак в подальшому, у зв`язку з придбанням [PERSON] будинку, фактично перейшло до неї. Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для обслуговування цього майна, а також належить відчужувачу майна, а тому [PERSON] просив визнати його власником земельної ділянки площею 0,1000 га., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для обслуговування житлового будинку. В судове засідання позивач [PERSON] та його представниця [PERSON] не з`явилися, проте остання надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з`явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі учасників справи, оскільки матеріали містять інформацію та докази, необхідні для вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, а також матеріали інвентарної справи на житловий будинок [ADDRESS] , суд прийшов до наступного. Суд встановив, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу від 01 грудня 2003 року, реєстр. №2065, [PERSON] придбав у [PERSON] (після зміни прізвища - [PERSON] ) житловий будинок [ADDRESS] . Водночас придбаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,1000 га, призначеній для його обслуговування. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попередньою власницею будинку - [PERSON] , однак в подальшому, у зв`язку з придбанням [PERSON] будинку, на підставі положень ст. 30 ЗК України 1990 року фактично перейшло до неї. На час укладення [PERSON] договору купівлі-продажу житлового будинку Цивільний кодекс України 1963 року та Земельний кодекс України (чинні на час укладення правочину) передбачали можливість переходу від відчужувача до набувача житлового будинку права власності на земельну ділянку, на якій він розташований та яка належить відчужувачу, лише на підставі цивільно-правових угод. Проте у договору купівлі-продажу житлового будинку з розстрочкою платежу від 01 грудня 2003 року, реєстр. №2065, сторони цього правочину обумовили провести повний розрахунок за придбаний будинок до 01 травня 2005 року, а також погодили, що право власності щодо придбаного майна у набувача виникає з моменту проведення повного розрахунку, що посвідчується окремою нотаріально посвідченою заявою відчужувача. З матеріалів справи вбачається, що 22 квітня 2025 року [PERSON] отримала повний розрахунок за будинок, що посвідчено окремою нотаріальною заявою від 05 травня 2005 року, реєстр. №№471, 472 (а.с. 20). У зв`язку з повним розрахунком 29 червня 2005 року право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень чинного Цивільного кодексу України він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. За встановленого, оскільки право власності у набувача житлового будинку виникло після повного розрахунку, тобто після 01 січня 2004 року, а тому до правовідносин застосовуються положення чинного Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції на час набуття позивачем права власності на будинок) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (далі - постанова Пленуму) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК ( 435-15 ), а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму). Суд встановив, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності щодо земельної ділянки, наданою відчужувачу для будівництва та обслуговування цього майна, без укладення окремого договору відносно ділянки. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, який існував до його відчуження. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, а його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання його власником спірного майна.

Outcome: approved