Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Сакал Інни Миколаївни про визнання незаконною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона 14.07.2023 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, однак, 14.07.2023 року приватним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у вчиненні нотаріальної дії обґрунтована тим, що наданий договір купівлі-продажу нерухомості було зареєстровано на Одеській Універсальній біржі «Вітязь», а тому даний правовстановлюючий документ не відповідає вимогам Закону. На підставі викладеного позивач просить визнати незаконною відмову приватного нотаріуса, яка викладена у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Після надходження та реєстрації зазначеного позову, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання, сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу роз`яснено про право на подання відзиву на позовну заяву. Не погоджуючись з позовними вимогам 23.11.2023 року (вх. № 34873) адвокат Логовський В.В. подав відзив на позовну заяву. Згідно поданого відзиву адвокат зазначив, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні. В обґрунтування позиції представник зазначив, що наданий Договір купівлі-продажу №98-380 не відповідає правовим нормам законодавства, які діяли на час реєстрації договору в наслідок порушення ст. ст. 45, 47 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент укладення правочину) ст. ст. 1, 15, 16 Закону «Про товарну біржу», а саме: учасниками біржі є тільки її члени, а неповнолітня особа, яка зазначена у вищевказаному договорі на момент його укладення не мала права бути прийнята в члени біржі». Відповідно до ст. 11 ЦК УРСР від 18.07.1963 року повної цивільної дієздатності громадянин набуває з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Отже, членом товарної біржі може бути громадянин, який досягнув повноліття. Особою, яка має право укладення угоди від імені та в інтересах неповнолітньої особи є один із батьків, (усиновителів) або опікун, проте, договір не містить будь-яких приписів щодо укладення угоди в інтересах неповнолітньої особи саме її законним представником. Виходячи з викладеного, договір №98-380 не міг бути прийнятий відповідачем, як правовстановлюючий. Окрім того, у період укладення договору існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен був бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги зумовлює недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Отже, положення статті 227 Цивільного кодексу Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового приміщення. Правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Щодо посилань позивача на наявність рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року, як підстави визнання судом права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] по справі № 2-6324/2005, зазначив, що відповідно до приписів ЦПК України, суд розглядає цивільну справу виключно в межах заявлених позовних вимог. Судовим рішенням від 21.10.2005 року визнано право власності на частку у визначеному об`єкті нерухомості виключно за [PERSON] , задля чого визначено рівні частки за кожним із сторін у справі. Питання правомірності вчиненого правочину судом в рамках справи № 2-6324/2005 не вирішувалось. Також, факт реєстрації права власності за померлою [PERSON] у Державному реєстрі речових прав не заслуговує на увагу при вирішенні даного спору, оскільки реєстрація була здійснення 22.08.2023 року - після винесення відповідачем спірної постанови та не надавався відповідачу під час звернення. Так, нотаріальні дії повинні вчинятися у суворій відповідності із наданою компетенцією і порядком їх вчинення та відповідно до ст. ст. 49-50, 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. При цьому нотаріус перевіряє, чи відповідає зміст угоди вимогам закону. Відповідно до п. 1 глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства. Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо її вчинення суперечить законодавству України та якщо не подано необхідних документів для її вчинення. Відповідно до п. п. 1.1 та п. п. 1.2 п.1 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, який його відчужують. Враховуючи, що наданий договір не відповідав вимогам чинного цивільного законодавства (неналежний склад сторін укладеної угоди), а також те, що право власності на нерухомість не посвідчено нотаріально, представник зазначив, що відповідач обґрунтовано не прийняла Договір №98-380, як правовстановлюючий документ, і обґрунтовано відмовила у вчиненні нотаріальної дії (а.с.34-37). Не погоджуючись з відзивом на позовну заяву, позивач [PERSON] надала відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої зазначила, що наданий відзив та аргументи зводяться до оцінки наданого позивачем Договору купівлі-продажу, як такого, що укладений з порушенням законодавства, а також без дотримання нотаріальної форми, на підставі яких відповідач робить висновок, що наданий договір купівлі-продажу є недійсним. Позивач зазначає, що з даними твердженнями не можливо погодитись, оскільки, суб`єктами, які мають право порушувати питання про визнання договору недійсним з підстав недодержання нотаріальної форми, в тому числі і придбанні її на біржових торгах, а також у випадку його невідповідності нормам законодавства, є насамперед сторони даного договору, або їх спадкоємці, або особи, чиї майнові (речові) права порушенні укладенням цього договору. Позивач зазначає, що нотаріус не входить до кола осіб, які можуть порушувати питання та оцінювати договір не відповідність його законодавству. Щодо постанови приватного нотаріуса від 14.07.2023 року, позивач зазначила, що не містить в якості підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії доводів, мотивів та будь-яких обґрунтувань з приводу неможливості прийняття зазначеного судового рішення, яким визначено коло осіб, які набули по частці в цій квартирі на підставі зазначеного договору. Позивач зазначає, що приватний нотаріус отримавши від позивача рішення суду, мала всі підстави для реєстрації права власності [PERSON] на підставі заяви спадкоємця шляхом внесення до Державного реєстру прав, відомостей про неї як спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть, оскільки такі дії нотаріус вчиняє, як реєстратор відповідно до п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Щодо посилання на п.1 глави 8 «Вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії» розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ № 296/5 від 22.02.2012 року, позивач зазначає, що з даними твердження погодитись не можливо, оскільки згідно з 1 та 2 глави 13 «Відмова у вчиненні нотаріальної дії» розділу І Порядку № 296/5 нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії у випадках, передбачених Законом. Нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у ст. 47 ЗУ «Про нотаріат» або містять відомості, передбачені ч. 3 ст. 47 зазначеного Закону. Позивач вказує, що нотаріус відмову у вчиненні нотаріальної дії не обґрунтувала, а на правову підставу відмови у вчинення нотаріальної дії, послався представник відповідача у відзиві. Позивач зазначила, що при вчиненні нотаріальної дії договір має оцінюватися нотаріусом як документ з точки зору його відповідності законодавству, яким встановлені вимоги для його оформлення, а не як договір (угода) з точки зору оцінки її відповідності законодавству. Натомість нотаріус у своїй постанові надає оцінку наданому біржовому договору не як документу з точки зору його оформлення, а як угоді, зміст якої не відповідає законодавству, тобто фактично ототожнює поняття «договір» та «документ». Позивач зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Додатково позивач зазначила, що відповідачем у надано відзиві не спростовані твердження позивача щодо того, що приватний нотаріус у постанові не зазначила, яка конкретно підстава із переліку, передбаченого ч. 1 ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» слугувала для прийняття нею рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом. З урахуванням викладеного позивач зазначила, що просить прийняти та врахувати викладені доводи та відхилити доводи відповідача (а.с.41-43). В подальшому, 16.01.2024 року (вх. № 1377) на адресу суду через «Електронний суд» надійшли заперечення на відповідь на відзив, за підписом представника відповідача адвоката Логовського В.В. Згідно письмових заперечень представник відповідача зазначив, що відповідач не погоджується з твердженням позивача щодо не мотивованої відмови у вчиненні нотаріальної дії. Відповідно до п. 1 глави 8 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5, нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства. Нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо її вчинення суперечить законодавству України та якщо не подано необхідних документів для її вчинення. Відповідно до п. п. 1.1 та п. п. 1.2 п.1 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, який його відчужують. Враховуючи, що наданий договір не відповідав вимогам чинного цивільного законодавства (неналежний склад сторін укладеної угоди), а також те, що право власності на нерухомість не посвідчено нотаріально. Представник зазначає, що нотаріус обґрунтовано не прийняла Договір №98-380, як правовстановлюючий документ, і обґрунтовано відмовила у вчиненні нотаріальної дії. За текстом спірної постанови відповідач посилається на ст. 49 ЗУ «Про нотаріат», зміст вказаної статті передбачає, що нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, не приймає для вчинення нотаріальних дій документи, якщо вони не відповідають вимогам, встановленим у статті 47 цього Закону, або містять відомості, передбачені частиною третьою статті 47 цього Закону. У свою чергу, ч. 3 ст. 47 ЗУ «Про нотаріат» передбачено, що для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства. Відповідно до ст. 11 ЦК УРСР від 18.07.1963 року повної цивільної дієздатності громадянин набуває з настанням повноліття, тобто після досягнення вісімнадцятирічного віку. Отже, членом товарної біржі може бути громадянин, який досягнув повноліття. Виходячи з цього, договір №98-380 не міг бути прийнятий Відповідачем як правовстановлюючий. Окрім того, у період укладення договору існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 Цивільного кодексу Української РСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен був бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги зумовлює недійсність договору. Проте, згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. Отже, положення статті 227 Цивільного кодексу Української РСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового приміщення. Правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.07.1978 року № 3 (у редакції, чинній на момент укладення правочину), з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. На підставі викладеного, можливо прийти до висновку, що договір купівлі-продажу №98-380 від 20.05.1998 року - є недійсним (нікчемним) з моменту його укладення, протилежного Позивачем не доведено. Позивач посилається на лист, виданий Відповідачем, що датується 10.07.2023 року та зі змісту якого вбачається, що видача свідоцтва про право на спадщину не є можливою у зв`язку із відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця [PERSON] на частку в об`єкті нерухомості. Відповідач не заперечує, що такий лист був дійсно адресований Позивачу та станом на момент винесення спірної постанови зазначені у листі недоліки не були усунуті, що зумовило відмову у вчиненні нотаріальної дії. Посилання на вказаний лист від 10.07.2023 року правомірності винесеної постанови не спростовує, на які саме обставини на обґрунтування заявлених позовних вимог впливає наданий лист Позивачем у цілому не визначено. При винесені спірної постанови, відповідач керувалась ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Отже, і змісту наведених норм, за наслідком недодержання на момент укладення правочину вимог щодо нотаріального посвідчення, такий правочин вважається нікчемним з моменту його вчинення та не потребує додаткового визнання недійсним, що дозволяло Відповідачу стверджувати, що наданий договір не відповідає вимогам законодавства у зв`язку із його нікчемністю, ст. 220 ЦК України окремо вказана у спірній постанові як одна з тих, якими керувалась Відповідач відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії (а.с.47-51). В судовому засіданні представник позивача адвокат Склярова Лариса Юріївна зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, пояснила, що у постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії, відповідач зазначила лише, що членами біржі не можуть бути неповнолітні особи, норма Закону на яку послалась відповідач передбачає 9 пунктів для відмови, однак, нотаріус на жодну з них не послалась. Договір купівлі-продажу було зареєстровано на біржі та в БТІ, між сторонами було досягнуто усіх істотних умов договору, відповідач не особою, яка наділена повноваженнями оспорювати або визнавати не дійсним договір купівлі-продажу. Просила врахувати, що судами створено штучну судову практику щодо визнання біржових договорів дійсними. Представник зазначила, що даний позов подано з метою порушення штучної судової практики, яка не ґрунтується на законі. Просила врахувати те, що договір купівлі-продажу не оспорений жодною із сторін договору, учасниками угоди були виконані умови договору. З урахуванням викладеного просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Логовський Віталій Віталійович зазначив, що відповідач позов не визнає та просить відмовити в його задоволенні, зазначив, що підтримує надані письмові відзив та заперечення щодо позовних вимог. В попередньому судовому засіданні представник відповідача адвокат Джулай Дмитро Олександрович суду пояснив, що є усталена практика щодо порядку визнання біржових угод дійсними в судовому порядку, зазначив, що нотаріус наділений повноваженнями оцінювати документи, що надаються сторонами для вчинення нотаріальної дії. Зазначив, що відмова нотаріуса є правомірною, оскільки в біржовому договорі купівлі-продажу нерухомого майна учасником договору була неповнолітня дитина, яка не може бути членом біржі. Щодо визнання недійсним договору, зазначив, що нотаріусом дане питання не вирішувалось, і вирішуватись не могло. Заслухавши пояснення представника позивача, яка просила позовні вимоги задовольнити, представника відповідача, який просив відмовити в задоволенні позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази надані сторонами на підтвердження та спростування обставин позову в їх сукупності, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 20.05.1998 року на Одеській універсальній біржі «Вітязь» було укладено договір № 98-380 купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Договір було укладено між [PERSON] , як продавцем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , 1990 року народження, як покупцями (а.с.7-8). Згідно копії рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21.10.2005 року (справа №2-6324/2005) - визначено частки у праві спільної власності за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по частки квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на частку квартири [ADDRESS] , у порядку спадкоємства за заповітом, що залишився після смерті померлого [PERSON] (а.с.9-10). Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , актовий запис № 7811 (а.с.5). Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання незаконною відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, позивач зазначила, що 14.07.2023 року приватним нотаріусом було прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Відмова у вчиненні нотаріальної дії обґрунтована тим, що наданий договір купівлі-продажу нерухомості було зареєстровано на Одеській Універсальній біржі «Витязь», а тому даний правовстановлюючий документ не відповідає вимогам Закону. Судом встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М. 14.07.2023 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, згідно якої [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину частку квартири [ADDRESS] . Постанова про відмову мотивована тим, що при відкритті спадкової справи нотаріусу було надано документ, що підтверджує право власності спадкодавця на частку квартири під [ADDRESS] , а саме: договір купівлі-продажу нерухомого майна № 98-380 виданий Одеською універсальною біржею, 20.05.1998 року, зареєстрований Одеський міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості, 22.06.1998 року, номер запису: 3145 в книзі: 8допк-92. Згідно із Законом України «Про товарну біржу» в редакції від 16.02.1993 року, біржові операції дозволяється здійснювати тільки членами біржі або брокерами. Вище вказаний договір було укладено зі сторони покупців фізичною особою від імені неповнолітньої особи. Виходячи з наведеного та

Outcome: dismissed