Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з заявою про встановлення факту реєстрацію шлюбу, заінтересована особа: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). В обґрунтування заяви зазначила, є дружиною [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Шлюб був зареєстрований 09 вересня 2016 року відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану міста Севастополя, відповідний актовий запис № 427, свідоцтво про шлюб [NUMBER] . 31 серпня 2023 року, під час участі в бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії російської федерації в районі населеного пункту Кліщівка, Донецької області [PERSON] загинув. Звернувшись до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гончарової С.Ю. з метою оформлення спадщини після смерті чоловіка при вивчені та дослідженні документів, не було виявлено підтвердження реєстрації шлюбу. Наявне свідоцтво про шлюб не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків, тому що видане на тимчасово окупованій території України. У відповідності до положень ст. 1 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. З урахуванням викладеного заявник просить: встановити факт реєстрації шлюбу між [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 09 вересня 2016 року відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану міста Севастополя, відповідний актовий запис 427, свідоцтво серії [NUMBER] . Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2023 року заяву прийнято до розгляду, призначено розгляд справи в судове засідання. В судове засідання заявник [PERSON] не з`явилась, разом з цим, 12.02.2024 року (вх. № 4754) звернулась на адресу суду з заявою про можливість проведення судового засідання у її відсутність, в якій зазначила, що заявлені вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.49). Представник Заінтересованої особи: Приморський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про час та місце слухання справи повідомлений, представник до суду не з`явився, про причини не явки суду не повідомив (а.с.46,47). Згідно з ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, встановивши факти і відповідні їм правовідносини, дослідивши докази надані на підтвердження обставин заяви, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заявник зазначила, що між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб 09 вересня 2016 року відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району міста Севастополя Управління запису актів громадянського стану міста Севастополя, актовий запис № 427, свідоцтво про шлюб [NUMBER] . Після смерті чоловіка заявник, як його дружина не має можливості отримати спадщину, оскільки документи про реєстрацію шлюбу були видані окупаційними органами. Тобто, встановлення цього факту, що має юридичне значення, необхідне для реалізації майнових прав заявника, підтвердження наявності відповідних шлюбних стосунків на державному рівні. Судом встановлено, між [PERSON] та [PERSON] 09.09.2016 року відділом запису актів громадянського стану Балаклавського району м. Севастополя Управління запису актів громадянського стану м. Севастополя було зареєстровано шлюб, актовий запис № 427(а.с.15). Реєстрація шлюбу між сторонами також підтверджується копіями фотографій. Згідно довідки від 23.10.2023 року № 5138-50030006760 про взяття на облік ВПО [PERSON] уродженка: м. Білозірське Добропільського району Донецької області, зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] - проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Також, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Севастополь, взятий на облік ВПН 30.09.2020 року (довідка № 5138-5000312067) за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис № 728. Місце смерті: Донецька область, Бахмутський район, с. Кліщіївка (а.с.14). Судом встановлено, що згідно листа Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - перевіркою відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо державної реєстрації шлюбу не виявлено. В листі вказано, що аналіз документів наданих заявником, свідчить, що надане свідоцтво про шлюб не відповідає умовам діючого законодавства та не створює правових наслідків, бо видане на тимчасово окупованій території України (а.с.33). Отже, судом встановлено, що свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] засвідчена копія якого долучена до матеріалів заяви, видане органом, який створений та діє у порядку, не передбаченому законом, є недійсним, та не створює правових наслідків. Водночас встановлення факту реєстрації шлюбу необхідне заявнику для реалізації майнових та немайнових прав заявника. За вказаних вище обставин, до правовідносин, які виникли підлягають застосуванню наступні норми. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Положеннями ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно зі ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до абзацу другого пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. В силу п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України). Відповідно до пункту 4 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення. Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Частиною третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Згідно з частиною 3 статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України (ч. 4 цієї статті). Судом встановлено, що шлюб між сторонами було зареєстрований до внесення змін до цієї статті. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Міжнародний суд ООН у своїй практиці щодо окупованих територій сформулював «Намібійські винятки», відповідно до яких документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання призведе до серйозних порушень або обмежень прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Цей принцип розвинений Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ). Зокрема, ЄСПЛ у низці рішень вказав, що зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. У практиці ЄСПЛ розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.96, § 45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10 травня 2001 року, § 92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23 лютого 2016 року, § 142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та ЄСПЛ, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Крім того, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 759/1443/22 викладно позицію про те, що з огляду на положення п. 4 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що ЦПК України не передбачає можливості встановлення судом факту реєстрації шлюбу на тимчасово окупованій території. Помилковість таких висновків полягає в тому, що невизначеність норм процесуального права не може тлумачитись проти заявника і обмежувати його право на судовий захист, у тому числі в справах окремого провадження, оскільки в Україні юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Необхідність встановлення юридичного факту укладення 09.09.2016 року шлюбу між [PERSON] та [PERSON] надасть можливість заявнику отримати належним чином юридично дійсне на території України свідоцтво про шлюб, як підтвердження наявності шлюбних стосунків сторін на державному рівні. З огляду на викладені обставини та норми матеріального права, суд приходить до висновку, що зібрані у справі докази в їх сукупності вказують на можливість задоволення заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки територія, де реєструвався шлюб відносилась та відноситься і на час вирішення заяви до тимчасово окупованої, суд вважає за можливе відповідно до ст. 315 ЦПК України та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», встановити факт реєстрації шлюбу, укладеного між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved