Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

30 листопада 2023 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] , в якому просить: позбавити відповідача батьківських прав щодо дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача в його користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову та до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивовано тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка влітку 2023 року подала позов про розірвання шлюбу. У шлюбі в них народилося двоє дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Кілька років тому між ним та дружиною погіршилися відносини, з грудня 2021 року вони проживають окремо. Відповідач [PERSON] з грудня 2021 року залишила дітей на нього, вона повністю ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дітей, не піклується про їхній фізичний і духовний розвиток, байдужа до їхнього здоров`я, не бере участі у вихованні, не цікавиться навчанням та життям в цілому, не допомагає матеріально. На даний час діти проживають разом з ним, він здійснює за ними догляд, турбується про всебічний розвиток та переживає за майбутнє дітей. Зазначені ним обставини є підставою для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 07 грудня 2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивач [PERSON] та його представник в підготовче судове засідання не прибули, однак представник позивача адвокат Степаняк І.В. подав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. В підготовче судове засідання відповідач [PERSON] не прибула, однак подала заяву про визнання позову, просить проводити розгляд справи за її відсутності. Також надала нотаріально посвідчену заяву про надання згоди на позбавлення її батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчого комітету Яворівської міської ради Яворівського району Львівської області (як орган опіки та піклування) Ізовіт В.О. в судове засідання не прибув, однак подав заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Також у поданій заяві просить врахувати висновок органу опіки та піклування, затверджений рішенням Виконавчого комітету Новояворівської міської ради Яворівського району Львівської області № 70 від 24 січня 2024 року. Відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач [PERSON] позов визнала, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суду наявні законні підстави для прийняття визнання позову та ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, у зв`язку з неявкою учасників. Частиною 4 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У ч. 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 19 лютого 2024 року, є дата складення повного судового рішення 21 лютого 2024 року. Оцінивши доводи позивача, заяву відповідача про визнання позову, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Суд встановив, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 26 вересня 2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим 26 вересня 2009 року Залізничним відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Також встановлено, що [PERSON] звернулася до Яворівського районного суду Львівської області із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, копія якої була направлена [PERSON] , що підтверджується супровідним листом суду. Від даного шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Залізничним районним у місті Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 24 квітня 2010 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Відповідно до характеристики, виданої Львівською гімназією «Євшан» на учня 4-Б класу [PERSON] , він показав себе учнем з достатнім рівнем знань, програмний матеріал засвоює добре, проявляє інтерес до всіх предметів. Хлопець дисциплінований, спокійний, врівноважений. Вихованням хлопчика займається батько, який відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Батько підтримує зв`язок з гімназією та класним керівником, відвідує батьківські збори та гімназійні заходи. Відповідно до характеристики, виданої Закладом дошкільної освіти № 127, на вихованця [PERSON] , він проявив себе як чемна, спокійна і життєрадісна дитина. Чудово йде на контакт з дорослими і дітьми. Дитина володіє достатнім словниковим запасом, гарно висловлює свою думку. Вихованням хлопчика займається батько, ставиться до цього із відповідальністю та турботою. Батько підтримує зв`язок з вихователем, відвідує батьківські збори, бере участь у діяльності садка. Створює всі необхідні матеріально-побутові умови для виховання та розвитку сина. 24 січня 2024 року відбулося засідання комісії з питань захисту прав дитини при Виконавчому комітеті Новояворівської міської ради Львівської області, на якому розглядалося питання доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] і за результатами розгляду даного питання комісією було вирішено (складено висновок) вважати за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Даний висновок був затверджений рішенням Виконавчого комітету Новояворівської міської ради Львівської області № 70 від 24 січня 2024 року. Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, вказано, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частинами 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з дитини ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню. Відповідно до ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення даної норми дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, суд зазначає, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19. Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені також постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/24223/18. Як стверджує позивач та описано вище, відповідач [PERSON] свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків щодо своїх неповнолітніх дітей, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, не займається їх вихованням, не цікавиться їх навчанням, не спілкується з дітьми, не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу, морально та матеріально не утримує. Наведене також підтверджується заявою № 58 від 05 січня 2024 року, посвідченою приватним нотаріусом Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Бунтусовою О.В., відповідно до якої [PERSON] надала згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , а також її заявою про визнання позову. Наведені докази, які описано вище, в їх сукупності належним чином підтверджують, що, відповідач протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню своїх неповнолітніх дітей, що відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що позбавлення [PERSON] , яка визнала позовні вимоги, батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] є виправданим та доцільним, відповідатиме найвищим інтересам дітей, отже позов [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, то суд вважає, що вони також підлягають задоволенню, з таких підстав. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утримання в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина. Частинами 2, 3 ст. 182 Сімейного кодексу України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку про те, що слід стягувати з [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] в розмірі 1/3 частини з усіх вдів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення цього позову та до досягнення дитиною повноліття. Згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. За подання позовної заяви [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 1073 гривень 60 копійок, що підтверджується квитанцією 29 листопада 2023 року Судовий збір сплачено в розмірі, встановленому статтею 4 Закону України «Про судовий збір». Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті позов визнала, тому відповідно до ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Зважаючи на наведене з [PERSON] слід стягнути 536,80 гривень на користь [PERSON] , що становить 50 відсотків сплаченого судового збору. Відповідно до п. 3 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Частиною 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 1073, 80 гривень.

Outcome: approved