Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання права на обов`язкову частку у спадщині. Свої вимоги мотивує тим, що 04 вересня 1998 року він разом з матір`ю [PERSON] отримали право власності на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . У [PERSON] було троє дітей: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] померла [INFO] . Вона ніколи не перебувала у шлюбі та не мала дітей. 19 травня 2001 року був складений заповіт, відповідно до якого [PERSON] заповіла 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. З 05 травня 1999 року він перебуває на пенсії за віком. При складанні заповіту від 19 травня 2001 року його право було порушено, оскільки відповідно до норм законодавства, чинного на час його складання в редакції 1963 року, він має право на отримання 1/3 частки від майна його матері, тобто на 1/6 частину від усієї квартири. Він звернувся до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою від 24 лютого 2021 року щодо внесення змін у свідоцтва про право власності за заповітом, що були видані [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, письмової відповіді від державного нотаріуса станом на момент подачі позову до суду він не отримав. Просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право на обов`язкову частину в заповіті від 19 травня 2001 року. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 грудня 2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 29 вересня 2022 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 16 березня 2023 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2023 року до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 грудня 2023 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Зазначили, що позивач має право на обов`язкову частку у спадщині після смерті матері, оскільки він є пенсіонером (ліквідатором наслідків аварії на ЧАЕС). Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала викладене у відзиві на позовну заяву. Зазначила, що після смерті [PERSON] до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з цим, була заведена спадкова справа № 24 від 11 січня 2007 року. З матеріалів спадкової справи вбачається, що державним нотаріусом Бочковою Н.Г. на адресу [PERSON] на подану ним заяву про прийняття спадщини листом від 03 квітня 2008 року повідомлено про те, що [PERSON] залишила заповіт, яким позбавила спадщини всіх окрім [PERSON] , та [PERSON] . Крім того, позивачу нотаріусом було роз`яснено, що право на обов`язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України мають спадкоємці першої черги (діти, батьки, дружина), які на день смерті спадкодавця були пенсійного віку або інвалідами. Зазначено, що [PERSON] необхідно повідомити нотаріуса в 30-ти денний термін, чи має він право на обов`язкову долю у спадщині, а в разі ненадання такої інформації, свідоцтво про право на спадщину буде видане спадкоємцям за заповітом. Державним нотаріусом Бочковою Н.Г. аналогічний за змістом лист було направлено позивачу 08 квітня 2008 року. Разом з тим, [PERSON] не надав до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори документи на підтвердження його права на обов`язкову долю у спадщині після смерті матері. 14 квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом. 22 травня 2020 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла все належне їй майно [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та після її смерті приватним нотаріусом КМНО Кондратенком М.І. була відкрита спадкова справа № 18/2020. Єдиним спадкоємцем був [PERSON] , який прийняв спадщину. 21 квітня 2021 року [PERSON] на підставі договору дарування частки кватири подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS] своєму сину [PERSON] . Статтею 1241 ЦК України визначено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Непрацездатними вважаються жінки, які досягли 55 років та чоловіки - 60 років, інваліди І, ІІ, ІІІ груп, незалежно від того, чи призначена їм пенсія. Продовження особою трудової діяльності після досягнення загального пенсійного віку не позбавляє права на обов`язкову частку у спадщині. Проте, вихід на пенсію на пільгових підставах права на обов`язкову частку у спадщині не дає. Позивач на момент відкриття спадщини не досягнув пенсійного віку (60 років), призначення йому пенсії здійснено на пільгових підставах. Таким чином, [PERSON] не набув права на обов`язкову частку у спадщині. Крім того, просить до вимог позивача застосувати строк позовної давності, оскільки про видачу свідоцтв про право на спадщину [PERSON] та [PERSON] позивачу було відомо з 03 квітня 2008 року. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи - Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явилась, направила до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність (т. 2, а.с. 223). Треті особи - Міністерство юстиції України в особі Головного територіального управління юстиції у м. Києві та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 вересня 1998 року квартира [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (т. 1, а.с. 19). [PERSON] померла [INFO] (т. 1, а.с. 13). [PERSON] 19 травня 2001 року склала заповіт, відповідно до якого остання заповіла належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (т. 1, а.с. 128-129). Із заявами про прийняття спадщини до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори звернулись [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (т. 1, а.с. 121-125). У зв`язку з цим, Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою була заведена спадкова справа № 24 (т. 1, а.с. 121-144). У матеріалах спадкової справи містяться листи завідувача Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори від 03 квітня 2008 року та від 08 квітня 2008 року, адресовані [PERSON] , з яких вбачається, що [PERSON] залишила заповіт, яким позбавила спадщини всіх окрім [PERSON] та [PERSON] [PERSON] нотаріусом було роз`яснено, що право на обов`язкову частку у спадщині згідно ст. 1241 ЦК України мають спадкоємці першої черги (діти, батьки, дружина), які на день смерті спадкодавця були пенсійного віку або інвалідами. Зазначено, що [PERSON] необхідно повідомити нотаріуса в 30-ти денний термін, чи має він право на обов`язкову долю у спадщині, а в разі ненадання такої інформації, свідоцтво про право на спадщину буде видане спадкоємцям за заповітом. У визначений державним нотаріусом строк позивач відповіді на вказані листи не надав. 14 квітня 2008 року [PERSON] та [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1, а.с. 132). У матеріалах спадкової справи міститься заява [PERSON] від 24 лютого 2021 року, в якій останній просить переглянути за змінити частки заповіту [PERSON] та [PERSON] на квартиру з урахуванням його обов`язкової частки. У своїй заяві позивач посилається на те, що спадкоємці свідомо скрили факт його перебування на пенсії з квітня 1999 року (т. 1, а.с. 140-141). [PERSON] померла [INFO] (т. 1, а.с. 14). [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І. із заявою про прийняття спадщини (т. 1, а.с. 193). У зв`язку з цим, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. була заведена спадкова справа № 18/2020 (т. 1, а.с. 179-250, т. 2, а.с. 1-126). [PERSON] 22 травня 2020 року склала заповіт, відповідно до якого остання заповіла все належне їй майно [PERSON] (т. 1, а.с. 205). 21 квітня 2021 року [PERSON] на підставі договору дарування частки кватири подарував 1/2 частину квартири [ADDRESS] своєму сину [PERSON] (т. 2, а.с. 138). З позову вбачається, що з 05 травня 1999 року [PERSON] перебуває на пенсії за віком. При складанні заповіту від 19 травня 2001 року його право було порушено, оскільки відповідно до норм законодавства, чинного на час його складання в редакції 1963 року, він має право на отримання 1/3 частки від майна його матері, тобто на 1/6 частину від усієї квартири. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 1241 щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині див. в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/2014 від 11 лютого 2014 року. З цього рішення вбачається, що суб`єкт права власності, яким є заповідач (спадкодавець), на випадок своєї смерті має право шляхом вчинення заповіту розпоряджатися своєю власністю - спадщиною, до складу якої законом віднесені усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 318, 1218, 1233, 1235, 1236 Кодексу). Заповідач має право призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин; заповідач має право на визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, на заповідальний відказ, на покладення на спадкоємця інших обов`язків, а також право на скасування заповіту тощо (частина перша статті 1235, статті 1236,1237, 1240, 1254 Кодексу). За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. Кодексом визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині. Право на обов`язкову частку у спадщині мають малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки, які спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (абзац перший частини першої статті 1241 Кодексу). Отже, принцип свободи розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту передбачає широкий обсяг правомочностей заповідача, згідно з якими він своїм волевиявленням може вплинути на зміст спадкових правовідносин. Однак застосування цього принципу обмежується законодавчо встановленою для окремої категорії спадкоємців гарантією, за якою, незалежно від змісту заповіту, особи, визначені в частині першій статті 1241 Кодексу, спадкують половину частки, яка належала б їм у разі спадкування за законом. Перелік осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлений указаними положеннями Кодексу, є вичерпним і дає підстави віднести цих осіб до членів сім`ї чи найближчих родичів спадкодавця. Згідно з Сімейним кодексом України (далі - Сімейний кодекс) сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства; сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частини перша, третя, восьма, дев`ята статті 7). Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані Сімейним кодексом, вони регулюються відповідними нормами Кодексу, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 Сімейного кодексу). Виходячи зі змісту положень частин першої, другої, третьої статті 202 Кодексу заповіт за своєю правовою природою є одностороннім правочином - дією особи, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 Кодексу). Конституційний Суд України, розкриваючи зміст поняття „повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії „непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття „непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України „Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов`язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами I, II чи III групи. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. [PERSON] народився [INFO] (т. 1, а.с. 7). Позивач посилається на те, що він перебуває на пенсії за віком з 05 травня 1999 року (т. 1, а.с. 9). З листа Головного управління пенсійного фонду України в м. Києві від 29 грудня 2020 року вбачається, що пенсія позивачу була призначена на підставі довідки від 05 квітня 1999 року щодо періодів перебування в зоні ЧАЕС, посвідчення учасника ліквідації ЧАЕС та довідки від 05 квітня 1999 року про заробітну плату (т. 1, а.с. 18). Таким чином, пенсія позивачем отримана на пільгових підставах, оскільки він є учасником ліквідації ЧАЕС. Вбачається, що на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , позивач не досягнув пенсійного віку - шестидесяти років. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності у нього інвалідності I, II чи III групи. За таких обставин, позивач не відноситься до осіб, які на підставі ст. 1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] . З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed