Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

14 липня 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Донець В.В. звернулась в Баглійський районний суд м. Дніпродзержинська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради Дніпропетровської області. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що позивачка є уповноваженим квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] . Членами сім?ї квартиронаймачки, є [PERSON] , яка є матір`ю позивачки. Квартира, на теперішній час, не приватизована та належить до комунальної форми власності, що підтверджується особовим рахунком на квартиру а витягом із ДРРПнНМ. На теперішній час у квартирі зареєстровані: [PERSON] (квартиронаймач), [INFO] та [PERSON] (мати), [INFO] . Вже протягом тривалого часу, однак не менше ніж з 18.03.2017 року за місцем реєстрації фактично не проживає: [PERSON] , [INFO] . Відповідачці не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, вона не зверталася до органів поліції з даного приводу, що підтверджується відповідним листом від 10.07.2023р.\~№44/14357 ГУНП в Дніпропетровській області. Реєстрація Відповідачки за адресою місця мешкання Позивачки порушує її права та спричиняє чималі матеріальні витрати на оплату комунальних витрат за утримання квартири. Також Позивачка не може звернутися до відповідних служб міста для оформлення субсидії на квартиру. Наразі всі основні витрати по утриманню квартири несе Позивачка. Реєстрація Відповідачки є формальною, вона не бажає мешкати за місцем реєстрації, а так само не бере участі в оплаті комунальних витрат та утриманні квартири у належному стані. Вищезазначені обставини справи у своїй сукупності свідчать про порушення прав Позивачки з боку Відповідачки і необхідності захисту таких прав судом, шляхом визнання Відповідачки такою, що втратила право на проживання у спільній квартирі і як наслідок зняття Відповідачки з реєстрації за даною адресою. В наданій суду письмовій заяві представник позивача адвокат Донець В.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить задовольнити позов. Представник третьої особи - Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади міста Кам`янської міської ради\~Дніпропетровської області\~в судове засідання не з`явився, надав заяву щодо розгляду справи за його відсутності. В задоволенні позовних вимог не заперечував. Рішення просив ухвалити на розсуд суду. У зв`язку з тим, що відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явились, будучи належним чином повідомленою про місце, час та дату розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7, ч. 11 ст. 128, ч. 9 ст. 130 ЦПК України, судовими повістками про виклик за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання, а також через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважні причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надходило, відзиву на позовну заяву до суду не надходило, тому суд вважає за можливе, згідно зі ст. 280 ЦПК України, розглянути позовні вимоги за її відсутності, ухваливши заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, взявши до уваги позицію сторін, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи. В судовому засіданні досліджені всі докази, подані учасниками справи. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка є уповноваженим квартиронаймачем за адресою: [ADDRESS] . Членами сім?ї квартиронаймачки, є [PERSON] , яка є матір`ю позивачки. Квартира, на теперішній час, не приватизована та належить до комунальної форми власності, що підтверджується особовим рахунком на квартиру а витягом із ДРРПнНМ (арк. с. 10). На теперішній час у квартирі зареєстровані: [PERSON] (квартиронаймач), [INFO] та [PERSON] (мати позивачки), [INFO] . Як стверджує позивачка, відповідачка протягом тривалого часу, тобто не менше ніж з 18.03.2017 року за місцем реєстрації фактично не проживає. На підтвердження факту не проживання вищезазначеної громадянки надано суду акт про не проживання від 28.06.2023р., складений комісією техніків КП КМР «Добробут» та затверджений начальником юридичного відділу даного підприємства (арк. с. 11 на звороті), та Акт про не проживання №31 від 23.01.2024 року. Відповідачці не чиняться перешкоди у користуванні квартирою, вона не зверталася до органів поліції з даного приводу, що підтверджується відповідним листом від 10.07.2023р.\~№44/14357 ГУНП в Дніпропетровській області(арк. с. 9). Як зазначає позивачка, реєстрація Відповідачки за адресою місця мешкання Позивачки порушує її права та спричиняє чималі матеріальні витрати на оплату комунальних витрат за утримання квартири. Також Позивачка не може звернутися до відповідних служб міста для оформлення субсидії на квартиру. Наразі всі основні витрати по утриманню квартири несе Позивачка. Реєстрація Відповідачки є формальною, вона не бажає мешкати за місцем реєстрації, а так само не бере участі в оплаті комунальних витрат та утриманні квартири у належному стані. Вищезазначені обставини справи у своїй сукупності свідчать про порушення прав Позивачки з боку Відповідачки, тому вона звернулась за захистом таких прав судом шляхом визнання Відповідачки такою, що втратила право на проживання у спільній квартирі і як наслідок зняття Відповідачки з реєстрації за даною адресою. Конституцією України передбачено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47). Посилання позивача на наявність таких підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування житлом, як несплата за комунальні послуги, суд оцінює критично, оскільки належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. Так,\~як на\~підставу позовних\~вимог позивачка\~посилається на\~те,\~що реєстрація\~відповідача у\~спірній квартирі\~позбавляє її\~права на\~оформлення субсидії\~на сплату\~комунальних послуг.\~Однак,\~позивачкою не\~додано жодного\~доказу на\~підтвердження позовних\~вимог,\~зокрема того,\~що вона\~зверталася до\~відповідних органів\~із заявою\~про призначення\~субсидії,\~відмову в\~призначенні субсидії\~тощо. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Крім того, Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки відповідачка зареєстрована у спірній квартирі зі згоди позивача, а позивачем, в свою чергу, не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження того, що реєстрація відповідачки спричиняє їй перешкоди у користуванні спірним жилим приміщенням. Також суд враховує, що позов пред`явлено під час дії воєнного стану, тому відсутність відповідачки за місцем реєстрації може мати об`єктивні причини і за таких обставин не може вважатись такою, що має місце без поважних причин. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed