Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, вона зареєстрована та проживає в квартирі [ADDRESS] , є наймачем вказаної квартири. Разом з позивачем в квартирі зареєстрована її онука [PERSON] та колишня невістка [PERSON] , яка з 2017 року не проживає у вказаній квартирі, будь-яких витрат по утриманню житла не несе, її місце проживання невідоме, в квартирі відсутні її речі. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується актом, складеним мешканцями будинку на прохання позивача. У зв`язку із не проживанням відповідачки у спірній квартирі виникла проблема зі сплатою надмірних комунальних послуг, які позивач сплачує за власний рахунок. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 21.08.2023 у справі відкрито спрощене позовне провадження. Позивач в судове засідання надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглядати справу за її відсутністю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду повідомлялася, через канцелярію суду подала заяву, в якій позов визнала та просила розглядати справу за її відсутністю. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем двокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] зі складом сім`ї 1 особа у зв`язку зі смертю наймача [PERSON] , що підтверджується рішенням № 755 від 20.11.2013 виконавчого комітету Харківської міської ради. Згідно довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 15.04.2023 було складено акт мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про не проживання [PERSON] з 2017 року за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до положень\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, п. 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно із частиною четвертою ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Своєю постановою Велика Палата Верховного Суду від 13.10.2020 року у справі №447/455/17 дійшла до правового висновку, що при вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні та поважність причин такої відсутності. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло. Щодо надання позивачем пояснень мешканців будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які складали акт про відсутність відповідачки за місцем реєстрації з 2017 року, в письмовому вигляді з копіями їх паспортів, то суд зазначає наступне. Згідно частини другої\~статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною першою\~статті 90 ЦПК України\~передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Згідно частини другої\~статті 90 ЦПК України\~якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього\~Кодексу. Порядок допиту свідка чітко врегульований положеннями\~статті 230 ЦПК України\~та передбачає встановлення головуючим особи свідка, з`ясування питання щодо його стосунків зі сторонами у справі, роз`яснення йому його прав, зокрема й права відмовитися давати показання у справі з підстав, встановлених законом, попередження свідка про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і за відмову від давання показань, а також складення свідком присяги, текст якої має бути підписаний свідком та приєднаний до матеріалів справи. Позивачем не було заявлено клопотання про допит вказаних осіб в якості свідків в судовому засіданні, тому їх пояснення в письмовому вигляді суд до уваги не бере з наведених вище підстав. Щодо заяви відповідача про визнання позову, то суд зазначає, що остання подана відповідачкою через канцелярію суду без копії паспорту особи, яка її подала, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пересвідчитись в тому, що саме відповідачкою власноруч написана вказана заява, окрім того, в матеріалах справи є копія паспорту громадянина України для виїзду за кордон, з якої достовірно неможливо встановити чи перебувала остання на території України в період подання такої заяви. Відповідно до ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог і оскільки позивачем не було доведено належними, достатніми та допустимими доказами фактів наявності передбачених законом підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а тому, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень\~ст. 141 КПК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., який покладається на неї. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed