Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

У серпні\~2023\~року представник\~позивачки [PERSON] \~адвокат Топорков\~Д.В.\~звернувся до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~в якому\~просить визнати\~квартиру за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кількість кімнат\~-\~4,\~загальною площею\~71,4\~кв.м,\~житловою площею\~53,7\~кв.м.,\~поверх -\~1,\~особистою приватною\~власністю [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 19 січня 2008 року між [PERSON] , [INFO] , (далі - Позивач) та [PERSON] , [INFO] , (далі - Відповідач) було укладено шлюб. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.06.2022 по справі № 207/563/22 було розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] , під час перебування у шлюбі з [PERSON] , придбала нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м., поверх - 1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08.06.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. (зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.06.2012 за №1249, ВРС №947566). Зазначена квартира, що знаходиться за \~ \~ \~ \~адресою: [ADDRESS] , була придбана [PERSON] за фактичну ціну в сумі 120000 (сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок. Вищезазначену квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , Позивачка придбала за особисті грошові кошти, отримані частково від своїх батьків, частково від продажу іншого нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] , належала Позивачці на праві приватної власності та була отримана нею до укладання шлюбу з Відповідачем на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 серпня 2001 року приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Красношлик В.В. за реєстровим номером 2745. Продаж Позивачкою квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 26.08.2008 приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Прогужан М.А. та зареєстрованому в реєстрі за № 5466. Зазначена квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , була продана Позивачкою за фактичну ціну в сумі 231515,00 (двісті тридцять одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) гривень. Відповідач не мав власних грошових коштів для придбання нерухомого майна. Так, Відповідач надав 04.06.2012 Позивачці розписку, в якій підтверджує отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 44000 (сорок чотири тисячі) гривень 00 копійок та 3200 (три тисячі двісті) доларів США, що станом на 08.06.2012 складало 25576,00 (двадцять п`ять тисяч п`ятсот сімдесят шість) гривень за офіційним курсом Національного банку України, для придбання квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , від її батьків. При укладанні договору (п. 7) Відповідач також надав нотаріально посвідчену заяву, якою надав згоду на придбання спірної квартири. В силу своєї необізнаності щодо своїх майнових прав, Позивачка не заперечувала щодо написання її чоловіком даної заяви, хоча фактично вона придбала квартиру за свої особисті кошти, отримані частково від продажу вищезазначеної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також частково отримані від її батьків. Також, Позивачка уклала з ПАТ АБ «Укргазбанк» кредитний договір № 177/03/8-2012/З від 08.06.2012, за яким отримала 60000,00 (шістдесят тисяч) гривень. Забезпечення виконання зобов`язання з повернення Позивачкою ПАТ АБ «Укргазбанк» вищевказаних грошових коштів, за кредитним договором № 177/03/8-2012/3 від 08.06.2012, було здійснене шляхом укладання іпотечного договору № 177/03/8з-2012/3, серія та номер №1251, зареєстрованого приватним нотаріусом Кам`янського міського нотаріального округу Кир`як С.А., предметом іпотеки за яким була квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іпотека за договором № 177/03/8з-2012/3 від 08.06.2012 була припинена 01.03.2017 після розрахунку за кредитним договором № 177/03/8-2012/3 від 08.06.2012, укладеним з ПАТ АБ «Укргазбанк», що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо вищевказаної квартири. Надалі, Позивачка уклала інший кредитний договір з АТ «Альфа-Банк», за яким отримала банківську картку для користування кредитними коштами, зокрема які використовувались для здійснення ремонту у власній квартирі. Станом на теперішній час кредитний договір з АТ «Альфа-Банк» припинений за відсутності боргу, відповідно банківські рахунки Позивачки закриті, що підтверджується випискою банку. Донька [PERSON] , [INFO] , проживає разом зі своєю матір`ю, [PERSON] , та повністю утримується за її грошові кошти. Перебуваючи у шлюбі Позивачка постійно працювала та мала стабільний заробіток, що підтверджується записами у її трудовій книжці за відповідні роки. Оскільки Відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, а фактичні сімейні відносини припинились. Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було видано судовий наказ № 207/2754/17 виданий 10.10.2017 про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліментів у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , щомісячно, починаючи з 04.10.2017 року до повноліття дитини. Проте, з 01.01.2021р. по теперішній час Відповідач не сплачує аліменти, розмір та порядок сплати яких встановлено вищевказаним судовим наказом Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області № 207/2754/17 від 10.10.2017р. Так, по відношенню до [PERSON] було відкрито кримінальне провадження (відомості з Єдиного реєстру досудових розслідувань (провадження № 12023046780000057, дата реєстрації: 17.03.2023) за правопорушенням встановленим ч. 1 ст. 164 Кримінального кодексу України, ухилення від сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] . За наслідками кримінального провадження Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] було визнано винним у вчинені правопорушення встановленого ч. 1 ст. 164 Кримінального 164 Кримінального кодексу України (кримінальне провадження № 12023046780000057 від 17.03.2023). [PERSON] укладав попередній шлюб від 24.04.1999р., який було розірвано 16.01.2008р. Від цього шлюбу [PERSON] також має дитину, на утримання якої повинен був сплачувати аліменти, але через злісне ухилення від їх сплати 22.09.2009р. йому було висунуто звинувачення та притягнуто до кримінальної відповідальності, що підтверджується довідкою Баглійського РУВД м. Дніпродзержинська № 67-17032023/12041. Крім того, Позивачкою було отримано Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек. Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] . Як стало відомо, [PERSON] володіє на праві власності земельною ділянкою, кадастровий номер: 1210100000:07:023:0035, площею 0.1 га, дата державної реєстрації земельної ділянки: 04.08.2017, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ у м. Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вул. Новопартизанська, а також однокімнатною квартирою (реєстраційний номер майна 25330764), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. Вищевказану земельну ділянку, кадастровий номер: 1210100000:07:023:0035, площею 0.1 га, Відповідач безоплатно отримав у власність як учасник антитерористичної операції, у відповідності до пункту 14 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», в порядку ч. 6 ст. 118, ст.ст. 121, 122 Земельного кодексу України. Вищевказана квартира (реєстраційний номер майна 25330764), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17.3 кв.м., була отримана Відповідачем у власність через укладання договору довічного утримання № 1-3954, зареєстрованого 25.11.2008 приватним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г.. Вищевказаний договір довічного утримання № 1-3954 від 25.11.2008 було укладено Відповідачем під час перебування у шлюбі з Позивачкою. Крім того, Позивачка взагалі не була обізнана про існування цього договору довічного утримання, за яким Відповідач отримав у право власності нерухоме майно, про існування якого [PERSON] дізналась випадково з інформації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] . Таким чином, Відповідач набув під час шлюбу, у період сумісного проживання, не в інтересах сім`ї, нерухоме майно, а саме квартиру (реєстраційний номер майна 25330764) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яке має бути спільною сумісною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між ними на рівних частках, що узгоджується з позицією Верховного Суду у Постанові від 01.04.2021 по справі № 185/3086/18. Крім того. Відповідач не мав власних грошових коштів для придбання нерухомого майна, квартири за адресою: \~ \~ \~ \~ [ADDRESS] , що сам підтверджує про придбання Позивачкою за особисті кошти цього майна. Тому Позивачка звертається з вимогою визнати квартиру за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м., поверх - 1, її особистою приватною власністю, як майно придбане за грошові кошти, які належали їй особисто. Представник позивачки адвокат Топорков Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, зазначив, що про договір довічного утримання, який оформлений на його ім`я він вперше дізнався, коли отримав позовну заяву з додатками, нерухомого майна, а саме квартиру (реєстраційний номер майна 25330764) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. він не має. Просить відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що 19 січня 2008 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб. Мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 24.06.2022 по справі № 207/563/22 було розірвано шлюб між [PERSON] до [PERSON] . [PERSON] , під час перебування у шлюбі з [PERSON] , придбала нерухоме майно, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кількість кімнат - 4, загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 53,7 кв.м., поверх - 1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 08.06.2012, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир`як С.А. (зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.06.2012 за №1249, ВРС №947566), придбане на праві спільної сумісної власності подружжя за згодою її чоловіка [PERSON] . У відповідності до положень ст.ст.1\~та\~2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Статтею 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З іншого боку, згідно зі\~ст. 60\~СК України: майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч.1); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.2). Відповідно до\~ст.61\~СК України: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1); об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (ч.2); якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.3); речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч.4). Відповідно до положень ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, в тому числі, майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею у набутті майна. Згідно з частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України). Приписами частин 1 та 2 статті 372 Цивільного кодексу України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності. Згідно з положеннями\~ст.81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається\~з Договору\~купівлі-продажу\~нерухомого майна\~від 08.06.2012\~року,\~а саме\~квартири,\~яка знаходиться\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кількість кімнат\~-\~4,\~загальною площею\~71,4\~кв.м,\~житловою площею\~53,7\~кв.м.,\~поверх -\~1,\~яка була\~придбана [PERSON] ,\~та посвідчено\~приватним нотаріусом\~Дніпродзержинського міського\~нотаріального округу\~Кир`як\~С.А.\~(зареєстровано\~в електронному\~Реєстрі прав\~власності на\~нерухоме майно\~25.06.2012\~за №1249,\~ВРС №947566),\~зазначено,\~що нерухоме\~майно придбано\~на праві\~спільної сумісної\~власності за\~згодою чоловіка\~-\~ [PERSON] (п.7\~договору).\~Твердження Позивача\~щодо набування\~Відповідачем під\~час шлюбу,\~у період\~сумісного проживання, не в інтересах сім`ї, нерухоме майно, а саме квартиру (реєстраційний номер майна 25330764) за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 31,0 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., яке має бути спільною сумісною власністю подружжя спростовано наданою суду копією Договору довічного утримання (догляду) від 25.11.2008 року, де набувачем зазначено [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що є зовсім іншою особою, а отже суд приходить до висновку, що стороною позивача в установленому законом порядку не доведено свої позовні вимоги, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.006 року. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті б Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати, обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed