Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

У січні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, який укладений 25.06.1977 із [PERSON] . Обґрунтовуючи позов [PERSON] зазначає, що сімейне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. Між сторонами склалися погані стосунки, тривалий час вони проживають окремо, сім`я фактично розпалася, шлюб існує лише формально, тому збереження сім`ї є неможливим і суперечить інтересам позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені вимоги підтримала та пояснила, що майже десять років вони проживають окремо, будь-яких стосунків не підтримують, чоловік зловживає спиртними напоями, не поважає її як дружину та матір його дітей. Просить не надавати час на примирення та настоює на розірванні шлюбу. Належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з`явився, правом подати відзив на позов не скористався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких мотивів. За матеріалами справи сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 25.06.1977 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] видане Лищенською сільською радою Луцького району Волинської області, актовий запис №11). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Відповідно до\~ статті 51 Конституції України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. В силу статей 24, 56 Сімейного кодексу України (далі СК України) кожен з подружжя вправі припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбу не допускається. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання, зокрема за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~ст.110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей, а також, якщо подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (частина третя статті 109 СК України, стаття 112 СК України). У пункті 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" N 11 від 21.12.2007 року\~надано роз`яснення, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Суд не може примусити позивача зберегти сім`ю, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З огляду на позицію позивача щодо неможливості зберегти сім`ю, відсутність мотивованих заперечень від відповідача, суд вважає необхідним шлюб розірвати не вживаючи заходів примирення. Згідно зі статтею 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач у позовній заяві просила після розірвання шлюбу залишити за собою прізвище « [PERSON] ».

Outcome: approved