Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивач звернувся в суд з вищезазначеним позовом, посилаючись на те [INFO] помела його баба [PERSON] . Дід позивача [PERSON] , помер ще [INFO] . Після смерті баби відкрилася спадщина на житловий будинок, який знаходить в [ADDRESS] . Спадщину після смерті баби [PERSON] прийняла мати позивача [PERSON] на підставі ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, проте спадкові права на майно не оформила. [INFO] померла мати позивача [PERSON] . За життя спадкодавцями заповітного розпорядження залишено не було. Після смерті матері позивача [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] . Для оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори, але отримав відмову, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Інші спадкоємці до спадкового майна відсутні. Батько та мати позивача розірвали шлюб 24.02.1989 року. У зв`язку з тим, що реєстрація права власності на померлу людину не може бути здійснена, просив суд визнати за ним право власності на вказаний будинок. В судове засідання позивач не з`явився, однак представник позивача адвокат Молнар Т.І. подала письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила розгляд справи провести без їх з позивачем участі. Представник відповідача до суду не з`явилася, проте подав письмову заяву в якій просив слухати справу у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Третя особа до суду не з`явилась, хоча про дату, час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Клопотань по відкладення розгляду справи не надходило. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. В судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що [INFO] помела [PERSON] баба\~ позивача (а.с.7).\~ Дід позивача [PERSON] , помер ще [INFO] (а.с.8). Після смерті баби відкрилася спадщина на житловий будинок, який знаходить в [ADDRESS] , який Спадщину після смерті баби [PERSON] прийняла мати позивача [PERSON] на підставі ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, так як проживала із спадкодавцем на день її смерті про що свідчить довідка видана старостою Чепівського старостинського окуругу Пийтерфолвівської сільської ради Закарпатської області за № 303 від 29.08.2023 року (а.с.25) проте спадкові права на майно не оформила (а.с.25). [INFO] померла мати позивача [PERSON] (а.с.9). За життя спадкодавцями заповітного розпорядження залишено не було. Після смерті матері позивача [PERSON] залишилася спадщина, яка складається з житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] . Для оформлення спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори, але отримав відмову, оскільки були відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Інші спадкоємці до спадкового майна відсутні. Батько та мати позивача розірвали шлюб 24.02.1989 року (а.с.11). Факт родинних відносин підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с.6), свідоцтвом про народження матері позивача [PERSON] (а.с.10). Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , залишилася спадщина, до якої входить житловий будинок з надвірними спорудами\~ в [ADDRESS] (а.с.12, 20) [ADDRESS] перейменована\~ на вулицю Головна, згідно рішення 22 сесії 5 скликання Чепівської сільської ради від 11.12.2009 року (а.с.14). На момент смерті із спадкодавцем [PERSON] , проживав її син позивач по справі, що підтверджується довідкою Чепівської сільської ради № 02-21/81 від 21.02.2019 року (а.с.16). Згідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Суд констатує, що позивач [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги спадщину прийняв, оскільки проживала із спадкодавцем [PERSON] на день її смерті. \~ Згідно положень ст.1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати Свідоцтво про право на спадщину. Статтею 1297 зазначеного Кодексу встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Позивач звернувся до Виноградівської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, але отримав відмову, оскільки ним не представлено правовстановлюючих документів щодо належності спадкового майна спадкодавцеві. Також позивачу рекомендовано звернутися до суду для встановлення права власності на спадкове майно. Верховний Суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Разом з тим правовстановлюючі документи на житловий будинок не виготовлено, від так отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальному порядку позивач не має можливості. Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. В п.3.1 Узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об`єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім`я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно. Відповідно до п.37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою ( ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Згідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а частиною 3 статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Крім того, відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність Свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до вимог ст.392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1268 ЦК України - спадщина належить спадкоємцеві, незалежно від часу прийняття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до вимог ч.1ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Дане зобов`язання встановлено законодавством у зв`язку з тим, що право власності на спадкове нерухоме майно виникає у спадкоємця тільки з моменту державної реєстрації цього майна. Нормами ч.3. ст.3 Закону України"Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З роз`яснень наданих державною архітектурно-будівельною інспекцією України в листі № 40-12-2409 від 01.09.2011 року «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року» вбачається, що 05.08.1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва Постановою КМУ від 05.08.1992 року № 449, тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції Українита ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: « Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав нанерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Відповідно до "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно", рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженогопостановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред"явити позов про визнання його права власності, зокрема, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.382ч.2, ст.392 ЦК України). Таким чином, враховуючи встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, а також оцінюючи надані докази, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved