Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

В Рівненський\~міський суд\~Рівненської області\~15.12.2023\~року надійшла\~позовна заява\~ [PERSON] \~до відповідача\~ [PERSON] ,\~в якій\~позивачка просить\~розірвати шлюб,\~зареєстрований 24.11.2012\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Рівненського\~міського управління\~юстиції,\~актовий запис\~№ 1540;\~визначити місце\~проживання малолітньої\~дитини [PERSON] ,\~ [INFO] \~разом з\~нею;\~в порядку поділу\~майна подружжя\~виділити їй\~земельну ділянку площею 0,1859 га, у с.Великий Житин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624681500:03:017:0590, придбаної на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2019р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. за №942; та виділити відповідачу [PERSON] автомобіль Skoda, модель Octavia, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.кб., номер кузова: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , припинивши право власності на вказане авто за нею. В обґрунтування позовних вимог вказує, що протягом останніх п`яти років між нею і відповідачем постійно виникали сварки та скандали на побутовому ґрунті. Такі стосунки привели до того, що останніх два роки вони подружні стосунки не підтримують, не турбуються один про одного, до того ж вона втратила до відповідача почуття любові та довіри, фактично вони стали чужими людьми, тому вважає подальші їхні подружні стосунки неможливими. Окрім того, вважає за доцільне після розірвання шлюбу, залишити проживати з нею їхню малолітню доньку [PERSON] , що позитивно впливатиме на її виховання та розвиток. Зазначає, що домовленості про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між нею та відповідачем не досягнуто, тому просить вирішити питання поділу майна у судовому порядку. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 18.12.2023 р. цивільну справу направлено за підсудністю до Рівненського районного суду Рівненської області. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 11.01.2024 р. відкрито загальне позовне провадження,призначено підготовче судове засідання та залучено орган опіки та піклування, представлений Службою у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 13.02.2024 р. витребувано від Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради висновок щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини. В підготовче судове засідання позивачка не з`явилася, від її представника, адвоката Цуняка В.Й. надійшла заява, в якій він, у зв`язку із визнанням позову відповідачем, просив винести рішення про задоволення позовних вимог у підготовчому судовому засіданні без участі позивачки та її представника. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнавав повністю, не заперечував проти їх задоволення та винесення рішення у підготовчому судовому засіданні без його участі. Представник третьої особи - Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради Мазанович Н.П. подала до суду заяву, в якій вказувала, що спір між сторонами стосовно визначення місця проживання дитини відсутній, тому в органу опіки і піклування немає правових підстав для підготовки відповідного висновку, не заперечила проти проживання малолітньої дитини разом з матір`ю і просила судове засідання проводити без участі представника органу опіки та піклування. Згідно з ч.2\~ст.247 Цивільного процесуального кодексу України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами був зареєстрований 24.11.2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1540 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 24.11.2012 р.). Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22.08.2017 року. Відповідно до ч.2\~ст.112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно із\~ст.24 СК України\~шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка. При з`ясуванні\~фактичних взаємин\~подружжя встановлено,\~що їхня\~сім`я\~розпалась остаточно,\~сторони проживають\~окремо,\~спільного господарства\~не ведуть,\~шлюб існує\~формально,\~суперечить інтересам\~сторін.\~Судом встановлено,\~що наміру відновлювати подружні стосунки сторони не мають. Таким чином, позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, відповідно до ч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.3 ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів, А також забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (ст.9 Конвенції). За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків ( «Сахін проти Німеччини»). При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. (Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 (провадження № 61-18882св19). Верховний Суд у даній категорії справ зауважує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясувати з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самі сторони врегулювали спірні питання. У постанові Верховного Суду у складі О`бєднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) викладено висновок, що суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови,\~\~якщо між сторонами\~у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Таким чином, сукупністю встановлених судом доказів, встановлено, що малолітня донька сторін постійно проживає за місцем проживання матері, між нею та матір`ю встановлені сталі соціальні зв`язки. Дійсно, судом не встановлено заперечень з боку відповідача щодо даного постійного місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері та заперечень щодо подальшого проживання дитини з матір`ю до суду не надходило, проте, суд вважає, що з метою урегулювання юридичних питань відповідно до положень ЦК України, СК України, пов`язаних з місцем проживання неповнолітньої дитини, слід ухвалити рішення суду та встановити судовим рішенням місце проживання дитини. Таким чином, за наведених обставин на підставі належних та допустимих доказів встановлених судом, суд прийшов до висновку про задоволення позову та визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , що на думку суду відповідає інтересам дитини. Судом встановлено, що за час шлюбу сторонами було набуте наступне майно: - земельна ділянка площею 0,1859 га, у с.Великий Житин Рівненського району Рівненської області, кадастровий номер 5624681500:03:017:0590, про що свідчить копія Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02.10.2019 р., посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Бештинарським О.В. за № 942 та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 182363363 від 02.10.2019 р.; - автомобіль Skoda, модель Octavia, 2006 року випуску, об`єм двигуна 1598 см.кб., номер кузова: [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , про що свідчить копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Частиною першою статті 69 Сімейного кодексу України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Склад та обсяг майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, та підлягає поділу між ними, дозволяє суду здійснити його реальний поділ шляхом передачі кожному з подружжя окремих об`єктів майна. Тому суд дійшов висновку про доцільність проведення у цій справі реального поділу майна між подружжям у спосіб виділення кожному окремих видів (об`єктів) майна, як просить здійснити позивачка у позові. Оскільки відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі і не заперечив проти варіанту розподілу майна, що є їх спільною сумісною власністю подружжя, що запропонований позивачкою у позові, тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовної вимоги про поділ майна, як просить позивачка у позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 200 ЦПК України За результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на підтримання стороною позивача позовних вимог та визнання їх відповідачем, відсутності заперечень третьої особи суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, позивачці підлягає повернення з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved