Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 листопада 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір №16246-11/2022. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. У подальшому 31.05.2023 року між ТОВ «Інвеструм» та позивачем укладено договір факторингу №31052023, за умовами якого ТОВ «Інвеструм» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату право грошової вимоги, до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №31052023 від 31.05.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 800 грн., з яких: 12 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34 800,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. 16 листопада 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено кредитний договір №17137-11/2022. Кредитний договір підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. У подальшому 29.06.2023 року між ТОВ «Інвеструм» та позивачем укладено договір факторингу №29062023, за умовами якого ТОВ «Інвеструм» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату право грошової вимоги, до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу №29062023 від 29.06.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 800 грн., з яких: 12 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34 800,00 грн. - сума заборгованості за відсотками. У порушення умов договорів відповідач зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим за [PERSON] рахується заборгованість на вказані вище суми. З огляду на викладене, позивач просить стягнути з [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №16246-11/2022 в розмірі 46 800,00 грн., за кредитним договором №17137-11/2022 в розмірі 46 800 грн. та судові витрати. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 30.11.2023 року відкрито провадження у даній цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги в розмірі 8 000 грн. В обґрунтування своїх доводів представник відповідача зазначив, що у відповідності до вимог ст. 11 та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» позивач будь-яких відомостей, підтверджуючих укладення електронних договорів, суду не надав, зокрема, суду не надано належних та допустимих доказів отримання та використання відповідачем одноразового ідентифікатора. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитним договорам - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру тощо) або виписки з банківського рахунку. В матеріалах справи відсутні докази отримання відповідачем кредитних коштів, а позивач не заявляв клопотання про витребування інформації про належність платіжної картки відповідачу та підтвердження зарахування грошових коштів у розмірі 12 000,00 грн. по кредитному договору №16246-11/2022 від 15.11.2022 року та кредитному договору №17237-11/2022 від 16.11.2022 року. Таким чином, на переконання представника відповідача, відсутність в матеріалах справи первинних документів не тільки позбавляє суд можливості перевірити факт отримання позичальником коштів у кредит, але і перевірити розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстав та порядку нарахування відсотків за користування кредитом. Матеріали справи не містять доказів зміни умов договору в частині строку надання кредиту, а тому зі спливом строку кредитування припинилось право позивача нараховувати проценти за кредитом. При цьому ТОВ «ФК «ЄАПБ» не заявляло вимог про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України. У відповіді на відзив представник позивача не погодився з твердженнями представника відповідача. Звертав увагу на те, що у відповідності до умов кредитних договорів їх підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, який було надіслано на номер мобільного телефону, вказаний позичальником при укладенні договору. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Оспорюваний кредитний договір підписаний відповідачем за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, а тому укладання між сторонами спірного правочину підтверджено належними та допустимими доказами. Станом на 26.12.2023 року ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримало від первісного кредитора за кредитними договорами №16246-11/2022 та №17137-11/2022 тільки детальні розрахунки за кредитними договорами. Відповідачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів того, що відповідні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорах, або доказів того, що вказані карткові рахунки йому не належать. Заперечуючи проти перерахування кредитних коштів, відповідач не позбавлений можливості надати відповідні банківські дані/інформацію на підтвердження своїх доводів, маючи при цьому безперешкодний та повний доступ до таких. Окремо позивач у відповіді на відзив категорично не погодився із розрахунком судових витрат відповідача на правову допомогу, так як вони є завищеними для даної категорії справ. У запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача просив залишити без задоволення клопотання позивача про дорлучення доказів, що додані до відповіді на відзив, а такі докази визнати недопустимими як такі, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Калінін С.К. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, та оцінивши наявні у справі докази, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 15 листопада 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено договір №16246-11/2022 про надання фінансового кредиту. За умовами договору Товариство надало відповідачу фінансовий кредит в розмірі 12 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит наданий строком на 25 днів, тобто до 09.12.2022. За користування кредитом відповідач сплачує позивачу 273,75% річних від суми кредиту в розрахунку 0,75% (процентів) на добу. Даний договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису :одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (п. 1.1-1.3, 6.1 договору, а.с. 6-9). 31.05.2023 року між ТОВ «Інвеструм» та позивачем укладено договір факторингу №31052023, за умовами якого ТОВ «Інвеструм» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату право грошової вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 31.05.2023 року до Договору факторингу №31052023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 800 грн., з яких: 12 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34 800,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 12-14, 16). 16 листопада 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» та [PERSON] було укладено договір №17137-11/2022 про надання фінансового кредиту, умови якого є майже ідентичними попередньому кредитному договору, а саме Товариство зобов`язалось надати відповідачу фінансовий кредит в розмірі 12 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а [PERSON] зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Кредит наданий строком на 25 днів, тобто до 10.12.2022. За користування кредитом відповідач сплачує позивачу 273,75% річних від суми кредиту в розрахунку 0,75% (процентів) на добу. Даний договір складений українською мовою, підписаний з використанням електронного підпису :одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (п. 1.1-1.3, 6.1 договору, а.с. 22-25). 29.06.2023 року між ТОВ «Інвеструм» та позивачем укладено договір факторингу №29062023, за умовами якого ТОВ «Інвеструм» відступило ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» за плату право грошової вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі. Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 29.06.2023 року до Договору факторингу №29062023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 46 800 грн., з яких: 12 000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; 34 800,00 грн. - сума заборгованості за відсотками (а.с. 28-30, 32). Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Загальні правила щодо форми договору наведені у статті 639 ЦК України, згідно з якою, зокрема, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19. Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, котрий накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. З врахуванням встановлених обставин справи та досліджених доказів, суд дійшов висновку про підтвердження належними і допустимими доказами фактів укладення вищевказаних договорів про надання фінансового кредиту між відповідачем та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ», невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення отриманих в борг коштів та наявності в неї боргових зобов`язань перед позивачем, який набув право вимоги за вищевказаними договорами про надання фінансового кредиту на підставі договорів факторингу. За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договорів про надання фінансового кредиту №№16246-11/2022 та 17137-11/2022. Зазначені договори недійсними не визнано. При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що [PERSON] не виконала зобов`язань за договорами про надання фінансового кредиту №16246-11/2022 від 15.11.2022 та 17137-11/2022 від 16.11.2022, а тому з неї на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» слід стягнути заборгованість. Окреслені у відзиві доводи про те, що [PERSON] не укладала з ТОВ «ФК «Інвеструм» договорів про надання фінансового кредиту №07519-11/2021, не отримував коштів від даної компанії суд оцінює критично, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження даних обставин відповідачем суду не надано. Представник відповідача в порушення вимог ст. 12, 81 ЦПК України фактично переклав доведення згаданих у попередньому абзаці обставин виключно на сторону позивача. Разом з тим, суд погоджується із доводами відзиву на позов в частині необґрунтованості розміру нарахованих відсотків за користування кредитними коштами за договорами про надання фінансового кредиту №16246-11/2022 від 15.11.2022 та 17137-11/2022 від 16.11.2022, виходячи з наступного. Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. Відповідно до статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору. Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами. При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права. За умовами договорів про надання фінансового кредиту №16246-11/2022 від 15.11.2022 та 17137-11/2022 від 16.11.2022 сторони встановили строк кредитування 25 днів, тобто до 09 грудня 2022 та 10 грудня 2022 року відповідно, включаючи дату отримання та повернення позики. Доказів того, що позичальник ініціював продовження строку користування позикою та зміну дати повернення всієї суми кредиту матеріали справи не містять. Також ТОВ «ФК «ЄАПБ» не заявляло вимог про стягнення відсотків згідно статті 625 ЦК України. Таким чином за відсутності доказів повернення [PERSON] кредитних коштів, отриманих нею на підставі згаданих договорів про надання фінансового кредиту, на переконання суду, до стягнення із відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором №16246-11/2022 у сумі 14 250 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 12 000 грн. (відповідно до умов п.1.1 договору), а також заборгованості за процентами у сумі 2 250 грн., які обраховані відповідно до положень п. 1.3 договору (12 000*0,75%*25 = 2 250 грн.) та за кредитним договором №17137-11/2022 у сумі 14 250 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у сумі 12 000 грн. (відповідно до умов п.1.1 договору), а також заборгованості за процентами у сумі 2 250 грн., які обраховані відповідно до положень п. 1.3 договору (12 000*0,75%*25 = 2 250 грн.). Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі. Відтак, надані позивачем витяги з реєстру боржників до договорів факторингу не можуть вважатися належним доказом наявності такої заборгованості. З приводу розподілу судових витрат за результатом розгляду справи суд виходить з наступного. У відзиві на позовну заяву представник відповідача - адвокат Калінін С.К. зазначив, що [PERSON] понесла (очікує понести) 8 000 грн. витрат на правничу допомогу, котрі просить стягнути із позивача. В обґрунтування даної вимоги до відзиву були долучені ордер на надання правничої (правової) допомоги, договір №б/н/23 про надання професійної правничої (правової) допомоги від 13.12.2023, акт від 20.12.2023 виконаних робіт (наданих послуг), який містить детальний опис робіт (наданих послуг). Згідно з додатком №1 до договору за надання професійної правничої (правової) допомоги, передбаченої в п.п. 1.1 Договору клієнт сплачує бюро гонорар (винагороду) в розмірі 8 000,00 грн. Зі змісту акту від 20.12.2023 виконаних робіт (наданих послуг) слідує, що адвокатом Калініним С.К., який представляє інтереси відповідача [PERSON] , надано наступні послуги (виконані роботи): 1 500 грн. - усна консультація клієнта щодо захисту його прав по справі №295/15490/23; 1 250 грн. - вивчення та аналіз позовної заяви з додатками щодо заборгованості за кредитним договором № 16246-11/2022 від 15.11.2022;1 250 грн. - вивчення та аналіз позовної заяви з додатками щодо заборгованості за кредитним договором № 17237-11/2022 від 16.11.2022;5 000 грн. - складання, оформлення, подання до Богунського районного суду м. Житомира в інтересах клієнта відзиву на позовну заяву по справі № 295/15490/23. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін». Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Представник позивача у відповіді на відзив категорично не погодився із розрахунком судових витрат відповідача на правову допомогу, вважає їх завищеними, однак безпосередньо клопотання про зменшення таких витрат не заявляв. На підтримку своїх доводів представник позивача зауважив, що неможливо встановити звідки розраховувались суми гонорару адвоката, відсутні докази обґрунтування розміру витрат. Суд вважає за доцільне зазначити, що норма пункту першого частини другої статті 137 ЦПК України прямо передбачає, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Таким чином законодавець не ставить відшкодування витрат на правничу допомогу адвоката в пряму залежність з їх обов`язковою попередньою оплатою та допускає включення до такої допомоги послуг у вигляді консультацій, інших форм підготовки до розгляду справи тощо. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Розглядаючи питання розподілу судових витрат суд враховує, що вказана справа є справою незначної складності (малозначною), її розгляд проводився в порядку спрощеного позовного провадження. Аналізуючи акт від 20.12.2023 виконаних робіт (наданих послуг), який містить детальний опис робіт (наданих послуг), судом звернуто увагу, що в ньому адвокатом розділені послуги з вивчення та аналізу позовної заяви з додатками стосовно заборгованості за кредитним договором № 16246-11/2022 від 15.11.2022 та з вивчення й аналізу позовної заяви з додатками щодо заборгованості за кредитним договором № 17237-11/2022 від 16.11.2022. При цьому, ТОВ «ФК «ЄАПБ» не подавало два окремих позови про стягнення заборгованості за договорами № 16246-11/2022 від 15.11.2022 та № 17237-11/2022 від 16.11.2022. Дані договори фактично є ідентичними і заборгованість за ними позивач просив стягнути в одному позові, в рамках однієї справи. Відтак, на думку суду, стягнення двічі витрат по 1 250 грн. за надання по суті однієї й тієї ж послуги не є обґрунтованим. Виходячи з конкретних обставин справи, зокрема ціни позову, обсягу виконаної адвокатами роботи, витраченого часу, порядку розгляду справи в спрощеному провадженні, ураховуючи засади співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, суд вважає, що зазначені представником відповідача витрати на професійну правничу допомогу в сумі 6 750 грн. (8000-1250) є реальними, обґрунтованими та не суперечать критерію розумності розміру таких витрат. Окремо суд зважує і на підготовку та написання адвокатом Калініним С.К. і інших заяв (клопотань), про які не велась мова в акті виконаних робіт у контексті стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 817,24 грн. судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Отже, на користь відповідача підлягає стягненню 4 694,71 грн. витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених вимог кожної із сторін (як процент від гонорару в сумі 6 750 грн. у співвідношенні до суми вимог у 65 100 грн., у задоволенні яких було відмовлено позивачу). Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. З огляду на викладене та норму ч. 10 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «ФК «ЄАПБ» на користь [PERSON] 3 877,47 грн. (4 694,71-817,24) витрат на правничу допомогу. З огляду на викладене та

Outcome: partial