Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

В квітні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-8) до відповідача АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», в якому просив суд: - стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості з виплати премії за результатами роботи за 2021р. в розмірі 247084,0 грн. (без оподаткування) (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток з 30 грудня 2022р. по 13 квітня 2023р. у розмірі 383335,05 грн. та по день фактичного розрахунку (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача, остання посада, яку обіймав позивач - менеджер з судового врегулювання заборгованості Відділу врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю. Згідно наказу відповідача за № 501-К від 29 грудня 2022р. позивач був звільнений з роботи, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На думку позивача, відповідачем, як роботодавцем, з ним не було проведено остаточного розрахунку, як з працівником, що звільняється, а саме не було сплачено 50 % премії за результатами роботи за 2021р. в розмірі 247084,0 грн. Своє рішення відповідач обґрунтовував тим, що рішенням відповідача від 29 грудня 2022р. протокол № 388 затверджені зміни до Порядку розрахунку та виплати працівникам НАК «Нафтогаз України» її відокремлених підрозділів, юридичних осіб Групи Нафтогаз окремих видів інших заохочувальних та компенсаційних виплат, затвердженого рішенням Правління від 03 жовтня 2022р. протокол № 12КІ, змінивши у п. 10.3 п. 10 цифри та слова «на 2023 рік» словами «до прийняття відповідного рішення правління з цього питання». Позивач вважає, що зазначене рішення відповідача, як роботодавця, про відтермінування виплати решти премії за результатами роботи за 2021р. є незаконним, оскільки відповідач порушив положення ст. 116 КЗпП України. З метою захисту свого порушеного права, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом, про стягнення недоотриманої частини премії за результатами роботи за 2021р., та стягнення з відповідача на свою користь, в порядку ст. 117 КЗпП України, середнього заробітку за весь час затримки належних до виплати сум. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. 15 червня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 75-86), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що доводи та аргументи позивача є безпідставними, оскільки не враховують положення ст. 97 КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про оплату праці», положення Колективного договору НАК «Нафтогаз України» на 2017-2020рр., ухваленого конференцією трудового колективу працівників НАК «Нафтогаз України» 15 червня 2017р. (п. 4.8-4.10) та Положення про преміювання працівників НАК «Нафтогаз України», зокрема п. 3.4, яке є додатком до Колективного договору. Також на думку сторони відповідача, виплати премії працівнику можлива виключно на підставі наказу роботодавця, в межах яких, враховуючи наявні фінансової можливості підприємства, він вправі самостійно приймати рішення про виплату премії, як додаткової заохочувальної та компенсаційної виплати працівнику. 20 червня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 134-138), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зазначивши, що доводи відповідача про законність рішення про відтермінування сплати позивачу 50 % премії за результатами роботи за 2021р. є помилковими, оскільки при звільненні позивача на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, домовленість між працівником та роботодавцем узгоджувалась виплатою всіх належних працівнику сум у день звільнення. Крім того, на думку сторони позивача, відповідачем не надано до суду належні і допустимі докази, на обгрунтування доводів сторони відповідача про неможливість виплати решти суми премії позивачу. 27 червня, 04 липня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 156-163, 165-172), в яких відповідач проти позову заперечив, з підстав, які були наведені у відзиві на позов. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Стаття 43 Конституції України визначає, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 29 грудня 2022р. позивачем, як працівником було подано відповідачу, як роботодавцю заяву, в якій позивач просив відповідача звільнити його 29 грудня 2022р. за угодою сторін (п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України) з виплатою вихідної допомоги, відповідно до п. 5.5. Колективного договору НАК «Нафтогаз України» на 2017-2020рр. у розмірі двох посадових окладів, з одночасною виплатою всіх належних до сплати сум (а.с. 21). Наказом відповідача від 29 грудня 2022р. за № 501-к (а.с. 22) позивача було звільнено з роботи з посади менеджера з судового врегулювання заборгованості Відділу врегулювання заборгованості на пізніх стадіях Департаменту роботи з проблемною заборгованістю, з 29 грудня 2022р. за угодою сторін, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зобов`язано Департамент управління персоналом та соціальної політики виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку у кількості 68 календарних днів та вихідну допомогу у розмірі двох посадових окладів, згідно п. 5.5. Колективного договору НАК «Нафтогаз України» на 2017-2020рр. Згідно з розрахунковим листком (а.с. 23) позивачу були виплачені зазначені суми, згідно наказу відповідача за № 501-к від 29 грудня 2022р. Згідно ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. ( ч. 2 ст. 15 ЦК України ) Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Відповідно до ч. 3 цієї статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Цивільним кодексом. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Звертаючись до суду з вимогою № 1, позивач зазначав, що відповідачем неправомірно, в порушення строків, визначених ч. 1 ст. 116 КЗпП України, не було сплачено 50 % належної позивачу премії за результатами роботи за 2021р. у розмірі 247084,0 грн. Частина 4 ст. 97 КЗпП України визначає, що власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У частині 1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно положень ст. ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. (постанова Верховного Суду від 01 вересня 2021р. у справі № 757/47711/19-ц). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022р., у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05:30 год. 24 лютого 2022р. строком на 30 діб. В подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався. Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції. Отже, Конституція України передбачає, що в умовах воєнного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених ст.43 Конституцією України. Як визначено п.2 Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». 24 березня 2022р. набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Згідно із ст. 1 зазначеного Закону (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) цей Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом. З матеріалів справи вбачається (а.с. 122, 123), що наказом відповідача від 18 жовтня 2022р. за № 72-КІ «Про преміювання за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік» було визначено: «1. Преміювати працівників Компанії за результатами оцінки досягнення цілей та ключових результатів, установлених на 2021 рік. Нарахування та виплату суми премії працівникам Компанії, зазначеним у додатку до цього наказу, здійснити частинами: у жовтні 2022 року в розмірі 30 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік; у грудні 2022 року в розмірі 20 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік. 2. Нарахування та виплату 50 % фактичної суми премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік, працівникам Компанії, зазначеним у Додатку до цього наказу, здійснити у 2023 році на підставі відповідного наказу. 3. Звільненим працівникам НАК «Нафтогаз України», які станом на 03.10.2022 не є працівниками Компанії, або її відокремлених підрозділів або юридичних осіб Групи Нафтогаз, нарахування та виплату премії за результатами оцінки досягнення ЦКР, установлених на 2021 рік, здійснити протягом трьох місяців з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні…». В судовому засіданні сторони визнали, що в досудовому порядку позивачем, було отримано спочатку 30% відсотків відповідної премії, і в подальшому 20 % премії. Також в судовому засіданні сторони визнали, що на виконання п. 2 наказу відповідача за 72-КІ від 18 жовтня 2022р., відповідачем, як колишнім роботодавцем позивача не видавався окремий наказ про виплату позивачу решти 50 % премії за результати роботи за 2021р. Як роз`яснив Верховний Суд в постанові від 15 грудня 2021р. по справі № 1840/2970/18 (п. 42, 43 https://reyestr.court.gov.ua/Review/101923134), преміювання та встановлення відповідних надбавок провадиться у межах наявного фонду оплати праці та належить до дискреційних повноважень роботодавця. Крім того, право встановлення надбавок та премій належить саме до варіативних дискреційних повноважень, в силу яких, роботодавець вільний у виборі в межах затвердженого кошторису встановлювати їх або не встановлювати. Верховний Суд зазначає, що дискреція це не обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку. На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених ст. 43, 44 Конституції України. При застосуванні норм права у порядку суд ураховує наступний висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 06 квітня 2021р. у справі № 910/10011/19. Застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Обрання неефективного способу захисту порушеного права, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та спричиненим цим діянням наслідкам, є самостійною та достатньою підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 21 липня 2022р. у справі № 922/3308/20). Зважаючи на характер спірних відносин, суд вважає, що вимога № 1, з урахуванням положенням ст. ст. 6, 19 ГК України є фактичним втручанням в господарську діяльність відповідача, як суб`єкта господарювання, оскільки органами управління відповідача не приймалося відповідне рішення (наказ, розпорядження тощо) щодо виплати позивачу решти премії за результатами роботи за 2021р., при цьому судом враховані висновки Великої Палати Верховного Сулу по справі № 317/2777/17 в постанові від 30 червня 2020р., при вирішенні питання щодо ефективності обраного позивачем способу захисту суди мають уникати зайвого втручання у внутрішні питання діяльності товариства, які вирішуються виключно рішеннями відповідних органів товариства. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Беручи до уваги, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимоги № 1, то не вбачає суд правових підстав для задоволення вимоги № 2, яка є похідною від вимоги № 1. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., ст. 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed