Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Представник позивачки, звернувшись в суд із даним позовом, посилається на те, що позивачці на підставі договорів дарування належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] . Також Вєтошкіній на підставі договору дарування земельної ділянки належить частки земельної ділянки призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0745 га в [ADDRESS] . Представник позивачки вказує, що частка вказаної земельної ділянки належить відповідачу [PERSON] . Вказує, що відповідач рішенням суду визнаний недієздатним та його опікуном призначено матір [PERSON] . Зазначає, що між законним представником відповідача та позивачкою досягнуто згоди, щодо передачі у власність останній належної [PERSON] частки земельної ділянки, однак вона зволікає із оформленням вказаних домовленостей у визначений законом строк та не з`являється до нотаріуса у визначений сторонами час для укладення договору купівлі-продажу. Тому, зважаючи на те, що позивачка є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, на підставі договору дарування, то набула права власності на земельну ділянку, призначену для обслуговування вказаного нерухомого майна на якій воно розташоване. Просить визнати за Вєтошкіною право власності на частку спірної земельної ділянки та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, останній подав заяву про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримав. З долученої до матеріалів справи копії рішення Коломийського міського суду Івано-Франківської області від 08 лютого 2001 року, [PERSON] визнано недієздатним (а.с. 58). Його опікуном відповідно до рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради від 21 серпня 2001 року № 29, призначено [PERSON] , яку залучено до участі у справі в якості законного представника відповідача. Відповідно до ст. 59 ч. 1 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Статтею 64 ч. 1 ЦПК України визначено, що представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Законний представник відповідача [PERSON] подала до суду письмові заяви в яких позовні вимоги визнала, та просить розгляд справи проводити в її відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Врахувавши заяви представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачці на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] , що підтверджується копіями договорів дарування та Витягами з Державного реєстру речових прав (а.с. 15-30). Земельна ділянка на якій розташоване вказане нерухоме майно перебуває у спільній частковій власності 3/4 частки якої належить позивачці на підставі договору дарування, а частка - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, вказане доводиться копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 листопада 2023 року № 352880225 (а.с. 31-32). Статтею 152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки. Встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта. Аналізуючи статтю 120 ЗК України та статтю 378 ЦК України, можна зробити висновок, що законодавець передбачив за певних обставин можливість припинення права власності на землю у випадку набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи. Отже, законодавець допускає припинення права власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти за попереднім власником. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18, пункти 8.38.5) зазначила, що правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, у разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (у період з 01 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України; стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України від 27 квітня 2007 року № 997-V) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20), звертає увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Спірні правовідносини у цій справі виникли між сторонами щодо визнання права власності на частку земельної ділянки, яка належить відповідачу на праві власності та на якій розміщене будинковолодіння, яке належить позивачці на праві власності. Згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди (зміст якого розкривається, зокрема, у статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України) особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (пункт 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц). Отже, відповідно до зазначених норм позивач набула право на земельну ділянку, необхідну для обслуговування належного їй житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, частка якої належить за відповідачу, і законний представник відповідача не заперечує, про що подала письмову заяву, тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16, 377, 378, 392 ЦК України, 120, 152 ЗК України та

Outcome: approved