Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

22.09.2023 позивачка [PERSON] звернулася через свого представника - адвоката Борисенка О.В. до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області з указаним позовом, мотивуючи тим, що 19 грудня 2019 року вона уклала шлюб з [PERSON] у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Від цього шлюбу сторони дітей не мають. Позивачка зазначає, що останнім часом їхнє з відповідачем сімейне життя поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Кожен із них має протилежні погляди на шлюб та сімейне життя, сторони поступово втратили почуття любові і зараз вже фактично сторонні люди одне одному. Між сторонами втрачені всі фізичні та духовні зв`язки. Збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам подружжя. Спільне господарство подружжя не веде. Будь-які спори стосовно майна або з інших питань між сторонами відсутні. На підставі цього позивачка просить суд розірвати зареєстрований з відповідачем шлюб (а.с. 2-5). 02.10.2023 Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області постановив ухвалу, якою направив цю позовну заяву [PERSON] до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області для розгляду за підсудністю (а.с.27). 30.11.2023 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу, якою направив цю позовну заяву до Таращанського районного суду Київської області для розгляду за підсудністю (а.с.38-40). 22.01.2024 справа надійшла до Таращанського районного суду Київської області (а.с.42). 24.01.2024 суд постановив ухвалу, якою прийняв указаний позов до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання на 13.02.2024, яке через неявку відповідача було відкладене на 28.02.2024 (а.с.56, 57, 72). У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про день, час і місце розгляду справи повідомлені належно (а.с. 73-77). 27.02.2024 до суду надійшла заява представника позивачки - адвоката Борисенка О.В. з проханням провести судове засідання 28.02.2024 без участі позивача та її представника, позов підтримують та простять задовольнити (а.с. 79). Відповідач [PERSON] у судове засідання двічі - 13.02.2024 та 28.02.2024 - не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належно і завчасно згідно з вимогами чинного законодавства за зареєстрованим місцем проживання. Рекомендовані поштові відправлення повернулись на адресу суду з відмітками про відсутність адресата за вказаною адресою місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що згідно з положеннями п.4 ч.8 ст. 128 ЦПК є днем вручення судової повістки (а.с.58, 70, 71, 73, 78). Отже, відповідач [PERSON] повідомлений про розгляд справи належно і завчасно згідно з вимогами статті 128 ЦПК України. Жодних заяв чи клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відзив на позовну заяву [PERSON] відповідачем не подано. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про дату, час і місце судового розгляду, причини своєї неявки в судове засідання суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, водночас, позивачка заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку не висловлювала, - є всі передбачені законом підстави для проведення заочного розгляду цієї справи. Ухвалою суду від 28.02.2024, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Зі змісту положень статті 281 ЦПК України вбачається, що заочний розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З огляду на неявку в судове засідання всіх учасників справи, на підставі положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши позовну заяву, перевіривши викладені у ній обставини, дослідивши надані докази, суд встановив наступні фактичні обставини та визначив зміст спірних правовідносин. Суд установив, що 19 грудня 2019 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 3325, що вбачається з наявної у матеріалах справи копії виданого Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Головного територіального управління юстиції у місті Києві свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.12.2019 (а.с.6). Від цього шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Сторони зареєстровані і проживають за різними адресами (а.с.8, 53). Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. За змістом положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст.16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Згідно з ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позивачка скористалася своїм правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Відповідно до ст. 111 Сімейного кодексу України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Сторони не виявили бажання примиритись. Згідно з положеннями частини третьої та четвертої ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до норм сімейного законодавства, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз», підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Суд установив, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин сторін є фактичне припинення існування їхньої сім`ї внаслідок протилежних поглядів на шлюб та сім`ю. Спільне життя сторін у справі не склалося та припинено, збереження шлюбу неможливе. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. За ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає встановленим, що ця позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі одного з подружжя, особисті та майнові права сторін не будуть порушені після розірвання шлюбу, а тому шлюб між сторонами підлягає припиненню шляхом його розірвання. Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, при повному задоволенні позову з відповідача [PERSON] на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 гривень, сплата якого документально підтверджена (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: approved