Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

В жовтні 2023 року прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду із позовом в інтересах Головного управління Держгеокадастру у місті Києві та Київській області до [PERSON] про конфіскацію земельної ділянки. В позовній заяві Керівник Обухівської окружної прокуратури Київської області просив суд припинити громадянці російської федерації [PERSON] право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] , зареєстровану у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.11.2013 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7600587 від 05.11.2013), шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області, а також стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказано, що Обухівською окружною прокуратурою за результатами вивчення питання законності використання [PERSON] земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території колишньої Дерев`янської сільської ради виявлено порушення вимог земельного законодавства. Встановлено, що [PERSON] , будучи громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2711 від 05.11.2013 року виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] , про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7600587 від 05.11.2013 року. Таким чином, громадянка російської федерації [PERSON] у листопаді 2013 року набула право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення та протягом року не виконала покладений на неї у зв`язку із цим обов`язок, а саме не відчужила земельну ділянку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З метою перевірки та встановлення фактів набуття або зміни громадянства [PERSON] , прокуратурою скеровано запит до Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області щодо надання інформації про факти документування посвідками на тимчасове або постійне проживання на території України, паспортом громадянина України та/або паспортом громадянина України для виїзду за кордон. Згідно отриманої від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області інформації за № 8010.6.2-15992/80.1-23 від 02.05.2023 установлено, що громадянці російської Федерації [PERSON] , 02.03.2012 року ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію». В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну [PERSON] зазначила місце проживання за кордоном. За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області іноземка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відомостями стосовно набуття [PERSON] громадянства України органи ДМС України, не володіють, в той же час, наявність у [PERSON] громадянства іншої держави підтверджується відомостями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з яких вбачається, що остання отримувала свідоцтво про право на спадщину та, відповідно, є власником такого майна саме як громадянка російської федерації. Враховуючи, що отримана [PERSON] у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га нею добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку, право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню шляхом її конфіскації за рішенням суду, а тому прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області звернувся до суду із вказаним позовом. 25 жовтня 2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області в справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 05 грудня 2023 року задоволено заяву прокурора Обухівської окружної прокуратури Київської області про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га, власником якої є [PERSON] . Ухвалою суду від 17 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду. Прокурор в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечив. Представник Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоч про день, час та місце слухання справи неодноразово повідомлявся судом належним чином. Заяв, клопотань чи заперечень суду не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, а тому суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважав можливим розглянути спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [PERSON] будучи громадянкою російської федерації, на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2711 від 05.11.2013, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] , про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7600587 від 05.11.2013. Згідно отриманої інформації від Центрального міжрегіонального управління ДМС у м. Києві та Київській області за № 8010.6.2-15992/80.1-23 від 02.05.2023 установлено, що громадянці російської Федерації [PERSON] , [INFO] , 02.03.2012 ВГІРФО ГУ МВС України в Київській області було надано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (як особі, яка має право на набуття громадянства України за територіальним походженням) та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії [NUMBER] від 13.03.2012 року. В заяві про надання дозволу на імміграцію в Україну [PERSON] зазначила місце проживання за кордоном: російська федерація, [ADDRESS] . За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області іноземка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, відомостями стосовно набуття [PERSON] громадянства України органи ДМС України, не володіють. Отже відповідач, будучи іноземним громадянином, 05.11.2013 року набув право власності на вказані вище земельні ділянки сільськогосподарського призначення та упродовж року добровільно їх не відчужив, що є підставою для припинення права власності на вказані вище земельні ділянки та їх конфіскації за рішенням суду, виходячи з такого. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Так, статтями 13, 14 Конституції України визначається, що земля та інші природні ресурси є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий режим земельних відносин, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування земельними ділянками визначаються законами. За змістом положень ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається в порядку, визначеному законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості правових підстав набуття та припинення права власності на об`єкти нерухомого майна іноземцями (особами без громадянства) визначені і нормами Закону України «Про міжнародне приватне право», положеннями Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 38 Закону України «Про міжнародне приватне право», право власності та інші речові права на нерухоме та рухоме майно визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться, якщо інше не передбачено законом. Належність майна до нерухомих або рухомих речей, а також інша класифікація майна визначаються правом держави, у якій це майно знаходиться. Згідно з ч. 1 ст. 39 даного Закону, виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч.2 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно ч.1,2,4 ст. 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Іноземці, особи без громадянства можуть набувати право власності на землю (земельні ділянки) відповідно до закону. Права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюються законом. Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі - ЗК України). У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 Земельного кодексу України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги). Набуття у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення здійснюється з урахуванням вимог цього Кодексу (ч. 5 ст. 22 ЗК України). Згідно п. а) ч.1 ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 81 ЗК України іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно ч. 3 ст. 81 ЗК України, іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; прийняття спадщини. Згідно ч. 4 ст. 81 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до п. д ст.140 ЗК України, підставою припинення права власності на земельну ділянку є конфіскація за рішенням суду. Відповідно до ч.1,2 ст. 145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може набуватися нею у власність, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Разом з тим, відповідно до п. в) ч.1 ст.143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Також п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі конфіскації. Частиною 5 ст. 41 Конституції України встановлено, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.354 ЦК України до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Конфісковане майно переходить у власність держави безоплатно, крім випадків, визначених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом. Згідно ч.4 ст.145 ЗК України позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель. Конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику. Враховуючи вказані вище обставини справи та законодавство, яке регулює земельні правовідносини та право власності на землю, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити повністю. Отже, суд вважає, оскільки відповідач [PERSON] , будучи іноземним громадянином, в порушення вимог ч. 4 ст. 81 ЗК України, упродовж року після набуття права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2711 від 05.11.2013, виданого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., набула право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства із кадастровим номером 3223182501:01:026:0049 площею 0,0046 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] , про що прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 7600587 від 05.11.2013 року, добровільно їх не відчужила, тому слід припинити її право власності та конфіскувати вказану вище земельну ділянки шляхом їх продажу на земельних торгах. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі ст. ст. 13, 14, 41 Конституції України, ч. 1, 2 ст. 38, ч.1 ст.39 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 354, ст. 378, ч.2 ст. 373, ч.1,2,4 ст. 374, п. 10 ч. 1 ст. 346 ЦК України, ст.80,81, ч. 1 ст. 145 Земельного кодексу України,

Outcome: approved