Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У листопаді 2023 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) (далі - «Відповідач») про зняття арешту з майна. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. Мати Позивача - [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07.03.2023 року серія [NUMBER] . Після смерті матері Позивач звернувся до нотаріуса для прийняття спадщини. Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі № 145 від 24.03.2023 року після смерті [PERSON] була відкрита спадщина і Позивач є її спадкоємцем. 10.10.2023 року Позивач дізнався, що державним виконавцем було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] . Відповідно до витягу арешт було накладено згідно з постановою вх.909 від 12.07.2006 року ДВС в м. Біла Церква. 21.10.2023 року Позивач звернувся із заявою до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 17.11.2023 року Позивач отримав відповідь від 31.10.2023 року № 130832 відповідно до якої в системі виконавчого провадження встановлено, що у відділі на примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення з [PERSON] , станом на дату надання інформації, не перебуває. За таких обставин, Позивач просив суд: зняти арешт з нерухомого майна [PERSON] , яка померла [INFO] , який був накладений згідно постанови вх.909 від 12.07.2006 року ДВС в м. Біла Церква, реєстраційний номер обтяження 3457832 від 13.07.2006 року та виключити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна; стягнути з Відповідача на користь Позивача судові витрати по справі. Історія справи. Заяви та клопотання, позиції учасників справи. 24.11.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 23). 15.01.2024 року до канцелярії суду від представника Позивача надійшло клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Київської області ЖЕК №7. У доданій до клопотання постанові про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження вказано, що стягнення боргу з Позивача в сумі 445,17 гривень здійснювалося на користь КП БМР ЖЕК №7 (а.с. 26, 29). 16.01.2024 року ухвалою суду Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Київської області ЖЕК №7 залучено до участі у справі у якості співвідповідача (а.с. 31). 14.02.2024 року у судове засідання Позивач не з`явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 14.02.2024 року до канцелярії суду представником Позивача подано заяву, у якій останній просив здійснювати розгляд даної справи без його участі. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Судові витрати просив залишити за Позивачем (а.с. 41). 14.02.2024 року в судове засідання представник Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Відзиву, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду від нього не надходило. 14.02.2024 року в судове засідання представник Комунального підприємства Білоцерківської міської ради Київської області ЖЕК №7 не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 08.02.2024 року до канцелярії суду засобами електронного зв`язку представником КП БМР ЖЕК №7 подано заяву, у якій остання просила здійснювати розгляд даної справи без її участі. Позовні вимоги визнала у повному обсязі (а.с. 38-39). Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлені наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. [INFO] померла мати Позивача - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 07.03.2023 року Київським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №4718 (а.с. 16). Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 24.03.2023 року №71913725 після смерті [PERSON] було заведено спадкову справу №145/2023 року, номер у спадковому реєстрі 70436643 (а.с. 15). Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №349798959 від 10.10.2023 року [PERSON] на праві власності належить 1/2 частина квартири [ADDRESS] . На указане нерухоме майно застосовано обтяження у виді арешту на підставі постанови вх.909 від 12.07.2006 року ДВС в м. Біла Церква, реєстраційний номер обтяження 3457832, зареєстровано 13.07.2006 року (а.с. 14). Згідно з листом Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) №130832 від 31.10.2023 року у відділі на примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення [PERSON] , станом на дату надання відповіді не перебуває (а.с. 17-18). Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.06.2006 року стягнення боргу з Позивача в сумі 445,17 гривень здійснювалося на користь КП БМР ЖЕК №7 (а.с. 29). 2. Мотивувальна частина. Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами процесуального та матеріального права України. Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Стаття 41 Конституції України встановлює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Частина 1 ст.52 Закону України від 21.04.1999 року № 606 «Про виконавче провадження» (в редакції на час накладення арешту) визначає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження. Вищенаведені правові норми свідчать, що з метою забезпечення реального виконання рішення державний виконавець наділений повноваженнями щодо накладення арешту на майно боржника шляхом винесення відповідної постанови. Як встановлено ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, що діяла на момент існування виконавчого провадження до 2016 року, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Частиною 5 статті 28 Закону передбачено, що у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір повертається боржникові. Аналогічні норми містить й чинна редакція Закону України від 02.06.2016 року №1404 «Про виконавче провадження». Положеннями ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» №606-XIV від 21.04.1999 року (в редакції, що діяла на той час) встановлено строк пред`явлення до виконання виконавчого документу протягом одного року. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення прав мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст.13 цього міжнародно-правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст.41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Арешт майна боржника та заборона його відчуження під час здійснення виконавчого провадження мають тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками триваючого (чинного) виконавчого провадження. Нормативна неврегульованість порядку захисту права, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища особи, котра зазнає негативних наслідків від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного Позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Висновки суду. Матеріали справи не містять доказів щодо наявності відкритого виконавчого провадження, у межах якого було накладено арешт на нерухоме майно, яке належить [PERSON] . Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права Позивача, як спадкоємця [PERSON] щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст.317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності. Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності у даній справі та дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розподіл судових витрат. Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Проте, судові витрати у вигляді судового збору у даній справі необхідно залишити за Позивачем згідно з заявою його представника. На підставі викладеного та

Outcome: approved