Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

19 вересня 2023 року адвокат Назарук Ю.В. звернулася в суд з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу нерухомого майна недійсними. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 грудня 2021 року у м. Нововолинську між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та договір купівлі земельної ділянки загальною площею 0,061 га, кадастровий номер 07100700000:01:014:0016 за вищезазначеною адресою. В п.п.2 цих договорів [PERSON] та [PERSON] обумовили вартість предметів договорів та встановили, що повний розрахунок проведений покупцем [PERSON] з продавцем [PERSON] до підписання цих договору(ів), а на час його(їх) підписання сторони не мають одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Однак даний пункт вважає нікчемним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Зазначає, що ні від відповідача [PERSON] , ні від третіх осіб позивач [PERSON] не отримував жодних коштів, як плату за будинок та/чи земельну ділянку. Більше того, донедавна йому не було відомо про існування цих договорів та їх підписання, наміру їх укладати він також не мав. Просила врахувати, що в графі договору "підписи сторін" зазначено, що у зв`язку з хворобою [PERSON] за його дорученням та у його присутності, присутності нотаріуса, текст договору підписано [PERSON] . Оскільки договори купівлі-продажу містять недостовірну інформацію, а саме щодо здійснення відповідачем оплати вартості предметів договору, що підтверджується листами-повідомленнями за підписом начальника ВП №1 за 4787/52/1/01-2022 від 24 жовтня 2022 року та №4486/52/1/01-22 від 05 жовтня 2022 року, щодо результатів перевірки заяви [PERSON] до поліції. З огляду на вищевикладене, просить суд визнати недійсними: договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] ; договір купівлі-продажу земельної ділянки загальною площею 0,061 га, кадастровий номер 07100700000:01:014:0016, що укладені 02 грудня 2021 року та посвідчені нотаріально. Також, просить стягнути з відповідача в користь позивача понесені судові витрати у справі. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, його представник - адвокат Назарук Ю.В. подала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності та відсутності її довірителя, позов підтримала, просила його задоволити (а.с.46). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення йому поштового відправлення (а.с.45). 01 грудня 2023 року подав до суду письмову заяву про відкладення розгляду справи для ознайомлення з матеріалами справи, з метою укладення договору з адвокатом, однак жодних інших заяв та клопотань з того часу до суду не подавав. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов необгрунтований та не підлягає задоволенню у зв`язку з наступним. Копією договору купівлі-продажу земельної ділянки від 02 грудня 2021 року, який посвідчений приватним нотаріусом Ушаковою Ю. А. та зареєстрований в реєстрі за №3490, 3491 (а.с.6-7) продавець [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (придбав) земельну ділянку, загальною площею 0,061 га, кадастровий номер якої 0710700000:01:014:0016, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва і обслуговуванняжитлового будинку, господарських будівель і споруд. Судом встановлено, що того ж 02 грудня 2021 року, між сторонами був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0610 га, кадастровий номер 0710700000:01:014:0016. Договір посвідчений приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Ушаковою Ю.А. та зареєстрований за №3488,3489 (а.с. 8-9). Відповідно до відомостей отриманих з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.12) право власності на спірну земельну ділянку та спірний житловий будинок, зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Державний реєстратор: приватний нотаріус Ушакова Ю.А. Підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, серія та номер 3490, 3491,3488, 3489 виданий 02.12.2021. Номер запису про право власності: 45420035 та 45419378 відповідно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -земельної ділянки 2522840207020, житлового будинку 2522814907020 (а.с. 12-13). Обгрунтовуючи вимоги позову, представник позивача вказує на те, що передача коштів та/або розрахунок між сторонами проведена не була, а про спірні договори позивач довідався значно пізніше і наміру їх укладати не мав. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ч.4 ст.202 ЦК України дво чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідку вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У статті 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Вказане суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи. Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 363/4381/19 (провадження № 61-20719св21). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №643/17966/14-ц зазначено: стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року № 638/2304/17 вказано, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року №759/17065/14-ц, зроблено висновок щодо застосування статті 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу). Наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору. Така правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення відчужувача, і має істотне значення. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття відчужувачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору, може бути лише у разі встановлення цих обставин. Відмовляючи в задоволенні позову [PERSON] , суд на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов висновку про те, що позивач своїх вимог щодо недійсність договорів з підстав, передбачених частиною п`ятою статті 203, статтею 234 ЦК України, не довів. Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких належних та допустимих доказів, які б вказували на неправомірність дій відповідача, позивачем надено не було. При ухваленні рішення у справі суд бере до уваги те, що договори укладалися та підписувалися у присутності [PERSON] і у зв`язку з його хворобою, нотаріус посвідчував договори за місцем проживання позивча за адресою: [ADDRESS] . У п.6.6 та п.5.6 договорів зазначено, що у зв`язку з хворобою [PERSON] за його дорученням, у його та нотаріуса присутності текст договору підписано [PERSON] . Про виклик і допит [PERSON] , позивач та його представник перед судом, не клопотали. Підписуючи договори сторони погодили, що діють добровільно, цілеспрямовано, свідомо, розумно та на власний розсуд, буз будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених нижче, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючиними, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомленню суті цього правочину, не обмежені у встановленому порядку у праві укладати правочин, не помиляючись щодо обставин, обумовлених нижче, діючи без впливу обману, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений правочин, володіючи українською мовою. Посилання позивача та його представника на лист начальника ВП №1 (м. Нововолинськ) Бончака О. №4787/52/1/01-2022 від 24.10.2022 (а.с.10) та №4486/52/1/01-22 від 05.10.2022, що були надіслані [PERSON] за результатами проведеної перевірки, не може беззаперечно вказувати на неправомірні дії [PERSON] . У зазначених листах вказано, що в ході допиту [PERSON] він не заперечив щодо розірвання укладеного договору (ів), однак у разі компенсації йому послуг нотаріуса та сплати коштів витрачених ним на догляд за дядьком [PERSON] в період з липня 2021 року по 12 жовтня 2022 року. Скасування [PERSON] заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу в Волинській області Башинською Л.П. 31 травня 2021 року та зареєстрованого в реєстрі за реєстровим №281,282 (а.с.14-16), не є належним доказом відсутності волевиявлення позивача на укладення оскаржуваних договорів. Суд враховує, що заява про скасування заповіту була подана останнім нотарісу значно пізніше як укладення спірних договорів, а саме 31 травня 2022 року. Більше того, заяву, як і спірні договори позивач не підписував власноручно. Нотаріусом зроблено відмітку, що оскільки [PERSON] не може особисто прочитати уголос та піписати текст заяви (відсутність зору) за його дорученням, у присутності натаріуса, текст заяви до її підписання зачитано уголос запрошеним свідкам [PERSON] та [PERSON] та підписаний рукоприкладчиком [PERSON] (а.с.16). Представник позивача, в обгрунтування позову зазначає, що відповідач підтвердив несплату коштів за договорами купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, однак такі твердження спростовується п.п.2.2 договорів, в яких зазначається, що сторони домовилися про вартість предмету договору (17120 грн. 90 коп.), повний розрахунок до договору проведений покупцем до його підписання, а на час підписанння цього договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунків. Без жодних підтверджуючих доказів зворотного та за відсутності заявлених свідків, несплата покупцем коштів за договорами в судовому засіданні не була підтверджена, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . З огляду на все вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд залишає за позивачем понесені ним витрати у справі, що включають судовій збір, сплачений у розмірі 2387,76 грн (а.с.4) та 3000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, що також підтверджується документально (а.с.18-19).

Outcome: dismissed