Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

28 грудня 2023 року позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення дитини [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачкою [PERSON] . Позов мотивовано тим, що 25 червня 2016 року вона уклала шлюб із відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований Погребищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис за номером 32. Від даного шлюбу у подружжя народилась дочка - [PERSON] , [INFO] . Причиною розлучення є подружня зрада та подружня невірність зі сторони відповідача. Наслідком чого спільне життя з відповідачем не складається. Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що подальше подружнє життя не можливе і єдиним розумним виходом з цієї ситуації є розірвання шлюбу. 03.01.2024 суддею Погребищенського районного суду Вінницької області ухвалено відкрити провадження у справі та розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 11-12). 05.01.2024 електронною поштою на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій він зазначає, що в судове засідання з`явитись не має можливості, просить розглядати справу у його відсутність, проти позову не заперечує (а.с. 20). 26.01.2024 електронною поштою на адресу суду від позивачки [PERSON] надійшла заява, в якій вона зазначає, що в судове засідання з`явитись не має можливості, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити (а.с. 21). Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що визнання відповідачем позову слід прийняти, а позов задовольнити, виходячи із наступного. Так, за змістом ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, виданого 25 червня 2016 року Погребишенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, сторони 25 червня 2016 року зареєстрували шлюб у Погребишенському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис № 32 (а.с. 5). Позивачка та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис за № 1008, виданого 21 грудня 2017 року (а.с. 5). Відповідно до частини третьої статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього кодексу. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно частини другої статті 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя i збереження шлюбу суперечили б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Згідно із ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні причини пред`явлення позову про розірвання шлюбу, встановивши, що сторони припинили подружні стосунки, шлюб фактично розпався, подальше спільне життя подружжя неможливе, а збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, суд дійшов висновку про задоволення позову. Щодо вимоги позивачки, яку вона зазначила в позовній заяві про розірвання шлюбу - про залишення малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , проживати разом з позивачкою. Згідно з частиною 1 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька приймати участь у вихованні та розвитку дитини. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так частина 4 статті 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Такі висновки містяться в постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року справа № 200/952/18. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Оскільки, відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, а матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами станом на час ухвалення рішення, суд дійшов висновку, що після розірвання шлюбу малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , залишити проживати разом з її матір`ю [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, то із нього на користь позивачки необхідно стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при поданні позову. Крім того, на підставі ч.1 ст.142 ЦПК України позивачці слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved