Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури в інтересах держави звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до Ужгородської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з наступними позовними вимогами: - визнати незаконним та скасувати пункт 1.14 рішення Ужгородської міської ради № 727 від 23.05.2008 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», яким [PERSON] затверджено проект відведення та надано у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] . - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2876 від 28.05.2008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дудись В.Н., на підставі якого [PERSON] набула право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 площею 0,05 га. - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 465320 від 13.01.2009, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 площею 0,05 га. - визнати недійсним договір іпотеки № 1074 від 02.10.2020, укладений між [PERSON] та [PERSON] , що посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Закарпатської області Деяк К.К., на підставі якого в іпотеку передано земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га. - зобов`язати [PERSON] повернути у комунальну власність територіальної громади міста Ужгород в особі Ужгородської міської ради земельну ділянку площею 0,05 га, в координатах, межах та конфігурації, що була передана у приватну власність [PERSON] на підставі рішення Ужгородської міської ради № 727 від 23.05.2008 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» (архівний кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:03:001:0037). - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га, яка утворена в результаті об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 2110100000:03:001:0037 та 2110100000:03:001:0028, припинивши право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260. - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію іпотеки на земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га (номер запису про Іпотеку 38486382). - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію обтяження щодо заборони відчужувати земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 (номер запису про обтяження 38485625), припинивши обтяження на вказану земельну ділянку. - скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га, яка утворена в результаті об`єднання земельних ділянок з кадастровими номерами 2110100000:03:001:0037 та 2110100000:03:001:0028. - поновити у Поземельній книзі запис про земельну ділянку площею 0,05 га, яка на підставі рішення Ужгородської міської ради № 727 від 23.05.2008 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» була передана у приватну власність [PERSON] (архівний кадастровий номер земельної ділянки 2110100000:03:001:0037). - стягнути з відповідачів на користь Закарпатської обласної прокуратури сплачений судовий збір в розмірі 31 449,39 грн. (тридцять одна тисяча чотириста сорок дев`ять гривень тридцять дев`ять копійок). Позовні вимоги мотивує тим, що земельна ділянка площею 0,05 га підлягає поверненню на користь територіальної громади міста Ужгорода, з огляду на встановлення на підставі земельно-технічної експертизи приналежність такої до зони зелених насаджень загального користування по [ADDRESS] , тобто відноситься до земель рекреаційного призначення. З огляду на порушення положень Земельного кодексу України Ужгородською міською радою передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,05 га [PERSON] , який в свою чергу відчужив її на користь [PERSON] . Вважає належним способом захисту в даному випадку, це звернення в інтересах держави з негаторним позовом до Ужгородської міської ради та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідач, Ужгородська міська рада, позовні вимоги не підтримала, подала суду відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи без її участі. Представник позивача - прокурор Нірода М.В. в судовому засіданні позов підтримав з викладеними в такому мотивами. Вважає, що рішення органу місцевого самоврядування прийнято з порушенням норм чинного законодавства, а саме з порушенням ст.20, 52, 83 ЗКУ, а тому підлягає скасуванню. Просив задоволити поданий негаторний позов в повному обсязі. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] адвоката Радь І.І., в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у його письмових поясненнях. Вважає, що у даному випадку прокуратура не мала права звертатися до суду з негаторним позовом. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, в тому числі й шляхом повідомлення на офіційному веб сайті судової влади. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та подані сторонами заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Пунктом 1.14 рішення Ужгородської міської ради № 727 від 23.05.2008 «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок», затверджено проект відведення та надано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення вказаній особі, що є відповідачем у справі, видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №446134 від 27.05.2008 року. 28.05.2008 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 площею 0,05 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що розташована в [ADDRESS] . За наслідком, 03.06.2008 року відповідачем Ужгородською міською радою видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №446634 від 03.06.2008 року відповідачу [PERSON] .. Після чого, на підставі рішення Ужгородської міської ради за №866 від 17.10.2008 року «Про надання, відмову у наданні та приватизацію земельних ділянок» затверджено проект відведення земельної ділянки, цільове призначення якої змінюється з «для будівництва та обслуговування житлового будинку» на «земля для комерційного використання». В подальшому на підставі технічної документації із землеустрою щодо об`єднання земельних ділянок, виготовленої на замовлення відповідача [PERSON] було здійснено об`єднання земельних ділянок, спірної з кадастровим номером 2110100000:03:001:0037 та іншої наявної у власності відповідача [PERSON] з кадастровим номером 2110100000:03:001:0028, в результаті чого утворилась земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га. Після вказаних вище подій, між відповідачем [PERSON] та іншим відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки №1074 від 02.10.2020 року, згідно якого земельна ділянка з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га передана в забезпечення іншого цивільного зобов`язання. Позивач, Закарпатська обласна прокуратура, виступила в інтересах держави, подала дану позовну заяву з вказаними вище вимогами, обґрунтовуючи порушення своїх прав, тобто прав держави, як власника, наявністю вчинених перешкод з боку відповідачів та необхідністю їх усунення шляхом задоволення позовних вимог, тобто обравши спосіб захисту, що передбачений ст. 391 ЦК України. Згідно ст. 391 ЦК України, право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю. Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. В той же час, як встановлено вище, станом на момент подання позову, власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 2110100000:03:001:0260 площею 0,1499 га є відповідач [PERSON] , що фактично унеможливлює подання позову з боку позивача у зазначеній ним правовій конструкції. Суд в даному випадку погоджується з доводами відповідача, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності в судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності на майно, яке (право) оспорюється або не визнається іншою особою, а також доведеність належними доказами порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. У розумінні приписів наведеної норми ст. 391 ЦК України право власності може бути також порушене без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає його користуванню та розпорядженню своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом. З огляду на усталену практику з метою чіткішого і яснішого викладення правової позиції Велика Палата Верховного Суду вирішила уточнити свій висновок, висловлений у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц. Зокрема, було уточнено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння. Відтак, як підтверджено матеріалами справи, а саме інформаційними довідками №334224753 від 01.06.2023 року та №334225197 від 01.06.2023 року, а також договором купівлі-продажу земельної ділянки від 28.05.2008 року, реєстраційне підтвердження володіння, користування та розпорядження належить [PERSON] .. Питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів висвітлювалось і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі N 653/1096/16-ц (провадження N 14-181цс18). Зокрема, в пункті 39 зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду; в пункті 89 зазначено, що особа, яка зареєструвала право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника. З огляду на усталену практику Великої Палати Верховного Суду, з метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду вважає доцільним частково відступити від зазначених висновків шляхом такого уточнення: визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правоможності власника, включаючи право володіння (п. 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що вона вже викладала подібні за змістом висновки у своїй постанові від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (провадження N 14-499цс19). У пункті 7.27 цієї постанови зазначено: "Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок". Водночас використання у першому реченні слів " (тимчасовим володільцем)" може справляти хибне враження, ніби зайняття земельної ділянки може означати заволодіння (хоч би і тимчасове) цією ділянкою порушником, за яким не зареєстроване право власності, що не відповідало би принципу реєстраційного посвідчення володіння; тому зазначені слова є зайвими. Крім того, за змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, а не права володіння (яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень); тому слово "права" у першому реченні є зайвим. З метою більш чіткого і ясного викладення своєї правової позиції Велика Палата Верховного Суду відступає від наведеного висновку шляхом уточнення, виклавши його перше речення так: зайняття земельних ділянок, зокрема фактичним користувачем, треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його володіння цими ділянками (п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у Постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. В контексті обрання належного способу захисту суд також зазначає, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речовоправовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Аналізуючи наведене вище суд приходить до висновку про відсутність підстав та можливості для захисту інтересів позивача в обраний позивачем спосіб. Але в той же час варто суду звернути увагу сторін у цій справі на позицію Великої Палати Верховного Суду, яка зазначила, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вони мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Якщо у передбачених законом випадках у разі порушення або загрози порушення інтересів держави з позовом до суду звертається прокурор від імені органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, позовну давність слід обчислювати з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (близький за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-1852цс16 і Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц та від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц). У постанові від 20 червня 2018 року у справі № 697/2751/14-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що для вирішення питання про дотримання строку звернення до суду за захистом прав, суду слід встановити, коли прокурор дізнався чи міг дізнатися про порушення інтересів держави. Вказаний висновок Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне конкретизувати: позовна давність починає обчислюватися з дня, коли про порушення права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, у таких випадках: 1) прокурор, який звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, довідався чи мав об`єктивну можливість довідатися (під час кримінального провадження, прокурорської перевірки тощо) про порушення або загрозу порушення таких інтересів чи про особу, яка їх порушила або може порушити, раніше, ніж орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів. Відповідачем [PERSON] подано суду заяву про застосування строку позовної давності, де також зазначає, що [PERSON] є власником земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:03:001:0260, володіє нею наразі вже 16 календарних років, у зв`язку з чим наголошує на пропуску з боку позивача всіх можливих строків давності. Суд таку заяву позивача [PERSON] приймає до уваги, але зазначає, що вона не підлягає в даному випадку до задоволення, з огляду на подання позивачем саме негаторного позову, який може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункти 52, 96). Також варто наголосити, що згідно даних наявних в матеріалах справи, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, а позивачем в даному випадку виступає орган прокуратури в інтересах держави, що також є процесуальним порушенням з боку позивача, що унеможливлює задоволення позову, адже держава не є власником спірної земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:03:001:0260, відтак не має можливості просити суд усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у власності відповідача [PERSON] . Суд також звертає увагу на ту обставину, що з поданої позивачем ухвали Ужгородського міськрайонного суду від 01.03.2023 року по справі №308/1306/19 встановлено, що кримінальне провадження, в межах яких було складено висновок експерта №15/199 від 24.09.2020р., були внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017071030000051 ще 01.06.2017 року, тобто більше 6 років до подання даного позову. Стосовно висновку експерта №15/199 від 24.09.2020р. суд зазначає, що відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Ст. 23 КПК України передбачає, що суд досліджує докази безпосередньо. Не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження,

Outcome: dismissed