Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з даним позовом до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі за текстом - відповідач), про стягнення штрафних санкцій. В обґрунтування позову зазначив, що 18.01.2019 року о 15-20 год. [PERSON] , керуючи автомобілем Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] в м. Харкові на пр. Московському, 31, не вибрав безпечної дистанції, не обрав безпечної швидкості та допустив зіткнення автомобілем HYUNDAI - GRANDEUR, д.н.з. [NUMBER] , яким керував позивач. від чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (надалі за текстом - ДТП) власнику автомобіля HYUNDAI - GRANDEUR д.н.з. [NUMBER] завдано матеріальних збитків. Згідно з Рішенням московського районного суду м. Харкова у справі № 643/1141/18 від 25.02.2019 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Діями [PERSON] було завдано матеріальної шкоди позивачу. Цивільна відповідальність перед третіми особами [PERSON] , як власника наземного транспортного засобу Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , була застрахована на момент вчинення ДТП відповідачем. З метою захисту своїх прав та законних інтересів позивач звернув до суду. Рішенням московського районного суду м. Харкова від 07.12.2020 року у справі №643/4821/19 позовні вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 175 228 (сто сімдесят п`ять тисяч двісті двадцять вісім гривень), а також понесені судові витрати у розмірі 2136 грн. (дві тисячі сто тридцять шість) гривень 48 копійок, у задоволенні позовних вимог до відповідача відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду у справі № 643/4821/19 від 30.03.2022 року Рішення московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року оскаржуваній частині - змінено, скасовано у частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 99 000 грн., ухвалено у цій частині нове судове рішення. Відповідачем своєчасно не було виплачено вказану суму страхового відшкодування. У результаті чого утворилася заборгованість зі сплати пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних за період з 21.06.2019 по 24.06.2021 у розмірі 56 504,72 грн. 07.09.2021 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Анохіну А.М. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 10.09.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 27.03.2023 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, у якій він просив відмовити у позові в частині стягнення 28 527,76 грн. 30.03.2023 року від позивача надійшла заява про уточнення (збільшення) позовних вимог, у якій він просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість зі сплати пені, інфляційних нарахувань та 3 % річних вже за період з 21.06.2019 по 24.03.2023 у розмірі 99029,42 грн. 18.01.2024 року згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищевказана справа передана на розгляд судді Гребенюку В.В. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.01.2024 року справу прийнято до провадження, розгляд справи вирішено продовжувати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 13.02.2024 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій просив застосувати строк позовної давності та зазначив, що сума задоволених позовних вимог не може складати більше 27 976,96 грн. Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання у судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 18.01.2019 року о 15-20 год. [PERSON] , керуючи автомобілем Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] , в м. Харкові на пр. Московському, 31, не вибрав безпечної дистанції, не обрав безпечної швидкості та допустив зіткнення автомобілем HYUNDAI - GRANDEUR, д.н.з. [NUMBER] , яким керував позивач, від чого транспортні засіб отримав механічні пошкодження. Внаслідок ДТП власнику автомобіля HYUNDAI - GRANDEUR д.н.з. [NUMBER] завдано матеріальних збитків, дані обставини не заперечувались сторонами. Згідно з Рішенням московського районного суду м. Харкова у справі № 643/1141/18 від 25.02.2019 р. [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП і призначено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 10). Діями [PERSON] було завдано матеріальної шкоди позивачу. Цивільна відповідальність перед третіми особами [PERSON] як власника наземного транспортного засобу Volkswagen, д.н.з. [NUMBER] була застрахована на момент вчинення ДТП відповідачем. Рішенням московського районного суду м. Харкова від 07.12.2020 року у справі №643/4821/19 позовні вимоги позивача задоволено частково, стягнуто з [PERSON] матеріальну шкоду у розмірі 175 228 (сто сімдесят п`ять тисяч двісті двадцять вісім) гривень, а також, понесені судові витрати у розмірі 2136 грн. (дві тисячі сто тридцять шість) гривень 48 копійок, у задоволенні позовних вимог до відповідача відмовлено (а.с. 11-19). Постановою Харківського апеляційного суду у справі № 643/4821/19 від 30.03.2022 року Рішення московського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2020 року в оскаржуваній частині змінено, скасовано у частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 99 000 грн., ухвалено у цій частині нове судове рішення (а.с. 20-42). Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування»: страхова сума - грошова сума, в межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку; страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору урахування при настанні страхового випадку; страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Оскільки зобов`язання відповідача у разі настання страхового випадку полягає у здійсненні страхової виплати, то таке зобов`язання є грошовим. Відповідно до правової позиції, викладеної у Постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі №6-927цс16 та Постанові Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 2-438/12, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням. Саме до таких грошових зобов`язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму. При цьому потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за цим договором: на його або третьої особи користь страховик зобов`язаний здійснити страхове відшкодування. Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої ст. 530 ЦК України встановлено що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання до виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положенням ст. 599 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Частиною першою ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, установлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. До таких висновків під час розгляду подібних справ дійшов Верховний Суд, зокрема, під час розгляду справ №916/190/18 (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019) та №910/11249/17 (Постанова Верховного Суду від 07.02.2018). Тобто вирішення судом спору про стягнення грошових коштів не змінює природи зобов`язання та підставі виникнення відповідного боргу. Порядок та умови виплати страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку за участю транспортного засобу, забезпеченого полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, регламентовано спеціальним законом, яким є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників - наземних транспортних засобів». Згідно зі ст. 36 вказаного Закону за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку - таїни, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Окрім наведеного, згідно пунктом третім частини першої статті 20 Закону України «Про страхування» визначено, що страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності» та Цивільного кодексу України дає змогу дійти однозначного висновку, що в разі настання страхового випадку та за умови надання потерпілою особою, в строк передбачений Законом, заяви на виплату страхового відшкодування, на страхову компанію покладається обов`язок здійснити виплату страхового відшкодування. У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 вказано, що враховуючи положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу па 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок - інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Також суд зазначає, що наявність судового рішення не припиняє зобов`язання відповідача та не звільняє останнього від наслідків порушення відповідного зобов`язання, зокрема, шляхом сплати сум (штрафних санкцій), передбачених умовами закону чи договору. Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання (здійснення виплати страхового відшкодування з порушенням передбаченого Законом строку), що підтверджується відповідними доказами, наявними в матеріалах справи, то вимоги позивача про стягнення пені за період з 02.09.2020 по 21.06.2021, що становить 10 202,83 грн., інфляційних втрат в порядку ст. 625 ЦК України - 11 861,91 грн. 3% річних - 5 913,22 підлягають задоволенню. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача за даним позовом, у відповідності до заявленої відповідачем заяви, суд зазначає наступне. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення пені застосовується позовна давність в один рік. За загальним правилом, період, за який нараховується неня за прострочення виконання зобов`язання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Верховним Судом у Постанові від 12.01.2022 р. справа № 501/3553/18 зазначено: «відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, а перебіг цього строку відповідно до статті 253 ЦК України починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Проаналізувавши норми статті 266, частини другої статті 258 ЦК України можна дійти висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку давності за основною вимогою. У Постанові від 12.01.2022 р. справа № 683/1216/16 Верховним Судом зазначено: «відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність один рік. Отже, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу», Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимога щодо стягнення пені за період, що перевищує один рік до моменту подання позову до суду, суперечить положенням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно (пеню, штраф) не може бути нараховано за більший період ніж 02.09.2020 по 21.06.2021 року, з огляду на викладене позов підлягає задоволенню частково. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини 1 статті 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 908 грн., з огляду на задоволення позову частково, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір у розмірі 449, 46 грн.

Outcome: partial