Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

[INFO] померла [PERSON] . До складу спадщини після її смерті входить, зокрема, право власності на земельну ділянку площею 1,8777 га, кадастровий номер 0522885900:05:005:0094 та право власності на земельну ділянку площею 0,9823 га., кадастровий номер 0522885900:05:005:0095. Позивач є спадкоємцем після смерті [PERSON] за заповітом, однак нотаріусом їй відмовлено у оформленні спадкових прав оскільки заповіт було складено на право на земельну частку (пай) у землі яка перебувала у колективній власності КСП «Прогрес» с. Роздолівка розміром 2,51 в умовних кадастрових гектарах, і належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВРР № 607784 від 05 червня 2012 року, а спадщина відкрилася у виді земельних ділянок площею 1,8777 гектара та 0,9823 гектара. Вважаючи, що спадкодавець за життя реалізувала своє право на земельну частку (пай) та отримала земельну ділянку в натурі, однак зміни до заповіту не внесла, просила здійснити тлумачення заповіту щодо заповітного розпорядження. Ухвалою від 25 грудня 2023 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Розгляд справи було вирішено проводити в загальному провадженні. Підготовче засідання призначено на 23.01.2024. Ухвалою суду від 23.01.2024 в підготовчому засіданні було оголошено перерву та витребувано у приватного нотаріуса Могилів-Подільського нотаріального округу Вінницької області Долі Т.І. копію спадкової справи щодо майна померлої [PERSON] . 13.02.2024 до суду надійшла копія спадкової справи. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, у позовній заяві просила розглядати справу у її відсутності ( а.с. 2). Відповідач копію ухвали від 25.12.2023 та доданих до неї матеріалів отримав 27.12.2023, відзиву до суду не направив. Його представник в підготовче засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнають (а.с.22). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч.ч. 3-4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище положення, а також те, що сторони скористались своїм правом, врегульованим ч. 3 ст. 211 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному підготовчому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Суд, вивчивши матеріали цивільної та спадкової справи, оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Статтею 202 ЦК України визначено, що одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами, до яких належить і заповіт. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, її волевиявлення має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що [INFO] у селищі міського типу Муровані Курилівці Вінницької області померла [PERSON] (а.с. 4). Свідоцтвами про право власності на нерухоме майно № 2379937 та № 2379951 від 13 квітня 2013 року (а.с.6-7), доводиться, що до складу спадщини після смерті [PERSON] входить право власності на земельні ділянки площею 1,8777 гектара та 0,9823 гектара. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, право спадкування мають особи, визначені у заповіті, і це право у них виникає у день відкриття спадщини - день смерті спадкодавця. На випадок своєї смерті [PERSON] 14 серпня 2019 року склала заповіт посвідчений секретарем Роздолівської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області яким належне їй право на земельну частку (пай) розміром 2,51 в умовних кадастрових гектарах заповіла [PERSON] (а.с.5). Звернувшись до приватного нотаріуса Могилів-Подільського районного нотаріального округу Вінницької області про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу було повідомлено, що у поданому заповіті вказано спадкове майно у виді права на земельну частку (пай), яке не співпадає із наявними у неї правовстановлюючими документами у виді свідоцтв про право власності на земельні ділянки площею 1,8777 гектара та 0,9823 гектара (а.с. 13). Відповідно до ч. 4 ст. 1236 ЦК України, чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Якщо заповіт містить суперечливі положення, за вимогою заінтересованих осіб застосовується тлумачення заповіту (а.с. 1256 ЦК України) за умови, якщо відсутні підстави визнання заповіту недійсним, тобто тлумаченню підлягає лише дійсний заповіт. Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі №72820921 від 14.06.2023 року (а.с.35-36) стверджується, що заповіт від імені [PERSON] є чинним. За загальним правилом, закріпленим в ч. 3 статті 213 ЦК України, при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Необхідність тлумачення заповіту у судовому порядку виникає тоді, коли склад майна, призначеного спадкоємцям на час складання заповіту, та на час відкриття спадщини істотно змінився, зокрема, якщо зазнало трансформації право на заповідане майно. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Виходячи з такого визначення поняття правочину, норми ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускають, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, яка не знайшла відображення у тексті самого правочину. Тлумачення заповіту - це з`ясування змісту дійсного одностороннього правочину, з тексту якого неможливо встановити справжню волю заповідача. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц зазначив, що в частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину та з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при безрезультативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. При цьому, тлумачення заповіту не може бути спрямоване на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків спадкоємців, оскільки вони встановленні заповітом, як одностороннім правочином. З правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, викладеної в постанові від 30 липня 2020 року в справі №378/1160/15-ц убачається, що тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. У спірному заповіті чітко та не двозначно реалізовано право заповідача на розпорядження частиною спадкової маси - земельним паєм який перебував у колективній власності КСП «Прогрес» с. Роздолівка Мурованокуриловецького району Вінницької області розміром 2,51 в умовних кадастрових гектарах. Разом з тим, свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 червня 2012 року доводиться, що вказану земельну частку (пай) спадкодавець успадкувала після смерті матері [PERSON] (а.с.8). 14 серпня 2012 року розпорядженням голови Мурованокуриловецької районної державної адміністрації № 319 (а.с.11) затверджено технічну документацію із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки земельних часток (паїв) згідно свідоцтва про право на спадщину [PERSON] на території Роздолівської сільської ради, вирішено видати [PERSON] державні акти на право власності на земельні ділянки № [NUMBER] площею 1,8777 га. та №628-2 площею 0,9823 га., які були передані у власність спадкодавцю [PERSON] . Дані земельні ділянки з кадастровими номерами 0522885900:05:005:0094 та 0522885900:05:005:0095 було зареєстровано у ДЗК 30 лютого 2013 року (а.с.9), однак державні акти на ім`я [PERSON] не видавалися (а.с.9). Згідно відомостей Державного земельного кадастру станом на 01 січня 2024 року (а.с. 24) вищевказані земельні ділянки, що розташовані на території Роздолівської сільської ради колишнього Мурованокуриловецького району зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до статей 1216, 1218, 1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за винятком тих, котрі нерозривно пов`язані з особою спадкодавця. Відповідно до статей 177, 181, 182 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки. Право власності на земельні ділянки як нерухому річ підлягає державній реєстрації. Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (в редакції Закону України від 05 січня 2013 року) право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до вищевказаного закону виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, до спадщини входять не документи, що посвідчують право, а права на саму земельну ділянку як об`єкт цивільних прав. Відсутність у заповіті прямого посилання на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не відміняє дійсної волі заповідача щодо настання реальних наслідків вчиненого нею правочину, зокрема, що в разі її смерті [PERSON] успадкує земельну ділянку, яку вона отримала в порядку спадкування після смерті [PERSON] , що належала останній на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0279695. За своїм змістом намір (волевиявлення) спадкодавця був спрямований на те, щоб залишити своїй онуці [PERSON] у спадок земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на яку у заповідача на момент складання заповіту було право, посвідчене свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги встановлені обставини, загальний зміст правочину, намір спадкодавця суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому мають бути задоволені. Відповідно до ст.ст. 16, 25, 202, 203, 213, 1216, 1218, 1220, 1223, ч.1 ст. 1225, 1236 ЦК України, ст.ст.2,10,12,13,19,81,82,89,200. 206 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved