Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Стислий виклад заяви. 17 січня 2024 представник за довіреністю Бойко Т.О. в інтересах заявника [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючих документів. В обґрунтування доводів заяви представник зазначила, що матері заявника [PERSON] на підставі Витягу з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області №75 від 30.07.1993 «Про приватизацію земельних ділянок», передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,14 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), в якому вказано анкетні дані особи, якій передано земельну ділянку, як « [PERSON] ». Також на підставі Витягу з рішення виконавчого комітету Улянівської селищної Ради народних депутатів «Про приватизацію земельних ділянок» №8 від 24.02.1995 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,09 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, в якому вказано як « [PERSON] ». Зазначає, що заявник [PERSON] , як спадкоємець після смерті матері вступив в управління спадковим майном та отримав свідоцтво про право на спадщину. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельні ділянки, які передані [PERSON] відповідно до Витягів з рішень Улянівської селищної ради №75 від 30.07.1993 та №8 від 24.02.1995 відмовлено у зв`язку з тим, що у спадкодавця за життя був відсутній правовстановлюючий документ - Державний акт на право приватної власності, а також через розбіжність у написанні прізвища та по батькові у Витягах. На думку представника, вказані обставини перешкоджають заявнику скористатись правом на приватизацію вказаних земельних ділянок, які були передані його матері [PERSON] відповідно до вказаних рішень. Від встановлення вищезазначених фактів залежить виникнення спадкових прав заявника та можливість їх подальшої реалізації, однак вказаний факт може бути встановлений виключно у судовому порядку. Посилаючись на викладені вище обставини, представник просить встановити факти належності матері заявника [PERSON] , яка померла [INFO] : - Витягу з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області № 75 від 30.07.1993 «Про приватизацію земельних ділянок», на земельну ділянку площею 0,14 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка), в якому вказано анкетні дані особи, якій передано земельну ділянку, як « [PERSON] »; - Витягу з рішення виконавчого комітету Улянівської селищної Ради народних депутатів «Про приватизацію земельних ділянок» №8 від 24.02.1995, на земельну ділянку площею 0,09 га, з цільовим призначенням: для ведення особистого підсобного господарства, в якому вказано анкетні дані особи, якій передано земельну ділянку, як « [PERSON] ». Позиція заявника та заінтересованої особи. У судове засідання заявник [PERSON] не з`явився, його представник за довіреністю Бойко Т.О. заявлені вимоги заявника підтримала, просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Миколаївської селищної ради Сумського району Сумської області в судове засідання не з`явився, направили письмове заперечення на заяву у якому просили відмовити у задоволенні заявлених вимог, а також зазначили про розгляд справи без участі представника (а. с. 23-24). Свої заперечення обгрунтовують тим, що згідно з відомостями, зазначеними у Витягах з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області «Про приватизацію земельних ділянок» було допущено помилку при написання прізвища та по батькові особи, якій передано земельну ділянку, а саме: « [PERSON] » (№75 від 30.07.1993) та « [PERSON] » (№8 від 24.02.1995) замість вірного написання « [PERSON] », прізвище та по батькові якої не збігається з даними особи, зазначеним у паспорті серії [NUMBER] . На момент прийняття відповідних рішень, а саме: 30.07.1993 року та 24.02.1995 року земельні відносини в Україні регулювалися Земельним кодексом України 1990 року в редакції від 22.06.1993 року. За приписами статті 22 ЗК України 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Також саття 23 ЗК України 1990 року визначала документи, що посвідчують право на земельну ділянку, зокрема частини 1 і 3 цієї статті встановлювали, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Отже, правовстановлюючими документами на момент існування спірних правовідносин були державні акти. Проте відомостей про те, чи видавалися [PERSON] державні акти на підставі відповідних рішень заява не містить. Встановлення факту належності [PERSON] Витягів з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області №75 від 30.07.1993 та № від 24.02.1995 «Про приватизацію земельних ділянок» не породжуватиме юридичні наслідки, тобто від них не залежатиме виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Крім того, заявник просить про встановлення факту належності навіть не рішень, а Витягів з рішення, які не є правовстановлюючими документами, тому заява [PERSON] задоволенню не підлягає. Процесуальні дії в справі. Ухвалою від 18 січня 2024 відкрито провадження в даній справі та призначено її до судового розгляду (а. с. 20). Встановлені судом фактичні обставини справи. Судом встановлено, що матір`ю заявника [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] (а. с. 9). Із Витягу з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області № 75 від 30 липня 1993 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] у приватну власність передано земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, споруд (присадибна ділянка) площею 0,14 га (а. с. 14). Із Витягу з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області № 8 від 24 лютого 1995 «Про приватизацію земельних ділянок» встановлено, що [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] у приватну власність передано земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,09 га. У пункті 3 вказаних вище рішено зазначено, що право володіти землею наступає після встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), одержання Державного акту на право приватної власності на землю і його реєстрації селищною радою (а. с. 15). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] (а. с. 10). Приватним нотаріусом Сумського районного нотаріального округу Сумської області Бойко О.І. 28 вересня 2022 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім`я спадкоємця [PERSON] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] на спадкове майно, яке складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а. с. 11-13). В матеріалах наявна копія паспорту серії [NUMBER] , який виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] (а. с. 16). Представник заявника у заяві зазначає, що у зв`язку з тим, що у Витягах з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області №75 від 30.07.1993 та №8 від 24.02.1995 «Про приватизацію земельних ділянок» було допущено помилку при написання прізвища та по батькові особи, якій передано земельну ділянку, а саме [PERSON] , заявник як спадкоємець майна померлої позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію земельних ділянок, які були передані матері на підставі вказаних рішень. Норми права, застосовані судом. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Глава 6 Розділу 4 ЦПК України, а також постанова Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 1998 року № 15) "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" розкриває зміст судової діяльності з розгляду справ даної категорії. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (стаття 293 ЦПК України). Пунктом 5 частини 2 статі 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Так, факти, що мають юридичний характер - це факти, з якими закон пов`язує виникнення, зміну або припинення правовідносин. У статті 315 ЦПК України наведений перелік юридичних фактів, які можуть бути встановлені в судовому порядку, зокрема суд розглядає справи про встановлення факту належності документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 6 ч. 1). Згідно зі статтею 318 ЦПК України у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, обов`язково повинно бути зазначено мету встановлення такого факту та причина неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, а також докази, що підтверджують факт. Суд враховує в якості консультативних роз`яснення, викладені у листі Верховного Суду України 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" судам роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Як роз`яснено в п.12 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи за заявою фізичних осіб про встановлення фактів, якщо встановлення фактів не пов`язується з наступним вирішенням спору про право, і чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. При цьому обов`язком суду при розгляді таких справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного і обґрунтованого рішення. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду №175/2317/16-ц від 02 жовтня 2019 року. Висновки суду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд бере до уваги доводи представника заінтересованої особи - Миколаївської селищної ради щодо відсутності підстав для задоволення заяви з наступних мотивів. Як вже встановлено вище, згідно з відомостями, зазначеними у Витягах з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області «Про приватизацію земельних ділянок» було допущено помилку при написання прізвища та по батькові особи, якій передано земельну ділянку, а саме: « [PERSON] » (№75 від 30.07.1993) та « [PERSON] » (№8 від 24.02.1995) замість вірного написання « [PERSON] », прізвище та по батькові якої не збігається з даними особи, зазначеним у паспорті серії [NUMBER] . На момент прийняття відповідних рішень, а саме: 30.07.1993 року та 24.02.1995 року земельні відносини в Україні регулювалися Земельним кодексом України 1990 року в редакції від 22.06.1993 року (далі - ЗК України 1990 року). За приписами статті 22 ЗК України 1990 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Стаття 23 ЗК України 1990 року визначала документи, що посвідчують право на земельну ділянку, зокрема частини 1 і 3 цієї статті встановлювали, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. Отже, правовстановлюючими документами на момент існування спірних правовідносин були державні акти. Рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області №75 від 30.07.1993 та рішення виконавчого комітету Улянівської селищної Ради народних депутатів №8 від 24.02.1995 не є правовстановлюючими документами. Відомостей про те, чи видавалися [PERSON] державні акти на підставі відповідних рішень заява не містить. Згідно із роз`ясненнями, викладеними у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення факту належності [PERSON] Витягів з рішення Улянівської селищної ради Білопільського району Сумської області №75 від 30.07.1993 та № від 24.02.1995 «Про приватизацію земельних ділянок» не породжуватиме юридичні наслідки, тобто від них не залежатиме виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав. Крім того, заявник просить про встановлення факту належності навіть не рішень, а витягів з рішень. Витяг - засвідчена копія частини тексту службового документа (пункт 2 Розділу 1 Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.06.2015 № 1000/5). Правовстановлюючий документ - документ, який посвідчує правовий зв`язок конкретного майна з особою його власника та складений у порядку, передбаченому законодавством. Проте представник заявника звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт належності вказаних Витягів з рішень, які не є правовстановлюючими документами. Аналізуючи зазначене вище, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного вищевказаного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що представник звернулась до суду з неналежним способом захисту прав заявника враховуючи, що вказані Витяги з рішень не є правовстановлюючими документами, а відтак заява [PERSON] про встановлення факту належності вказаних документів не підлягає до задоволення. На підставі викладеного

Outcome: dismissed