Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

08.09.2023 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, у якому просить визначити місце проживання її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , разом з нею. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 05.11.2016 р. вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який 10.05.2023 р. було розірвано на підставі рішення суду. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що їх спільна з відповідачем дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні, а отже для розвитку та проживання дитини нею створено належні умови. Разом з тим, оскільки між нею та відповідачем в досудовому порядку виник спір щодо визначення місця проживання їх спільної дитини, позивачка звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою від 01.12.2023 р. відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Позивачка та її представник в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав, а його представник підтримав цю позицію. Представник третьої особи в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, причин неявки не повідомив. З врахуванням думки присутніх в судовому засіданні учасників справи, суд вирішив здійснювати розгляд за відсутності осіб, які не з`явились. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч.ч.3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що з 05.11.2016 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який 10.05.2023 р. було розірвано на підставі рішення суду, при цьому від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] та копією рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 10.05.2023 р. в справі № 761/2537/23. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.ч.1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.1 ст. 160, ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З письмових доказів, які містяться у матеріалах справи, вбачається, що сторони проживають окремо, а їх спільна дитини [PERSON] , [INFO] , перебуває на утриманні позивачки та фактично проживає з нею в квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачці на праві спільної часткової власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26.02.2007 р. № 46262. При цьому, позивачка офіційно працевлаштована та має стабільний дохід, що підтверджується довідками ТОВ «Інтергіпс Україна» № 0908/01 від 09.08.2023 р. Отже судом встановлено, що за місцем свого проживання позивачкою створено належні умови для розвитку та проживання їх спільної з відповідачем дитини, будь-яких доказів на спростування вказаної обставини під час розгляду справи суду не надавалось. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України за № 789-XII від 27.02.1991 р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30.05.2018 р., № 644/9094/16-ц від 06.09.2018 р., № 402/428/16-ц від 17.10.2018 р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги інтереси дитини та створені позивачкою умови для її розвитку і проживання, а також враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а тому вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом зі своєю матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 536,80 грн. Крім того, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, а тому згідно положень ч.1 ст. 142 ЦПК України позивачці підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову до суду, що становить 536,80 грн.

Outcome: approved