Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

10 січня 2024 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому просив суд розірвати шлюб між сторонами Позовні вимоги мотивував тим, що 23 травня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є втрата почуття довіри та любові та фактичне припинення шлюбних відносин. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 січня 2024 року, справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 12 січня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд на 19 лютого 2024 року. 15 січня 2024 року на адресу суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутності, підтримання позовних вимог у повному обсязі та відсутність заперечення проти ухвалення заочного рішення. 29 січня 2024 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності та визнання позовних вимог у повному обсязі. Фіксування судового розгляду технічними засобами не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 23 травня 2015 року між сторонами укладено шлюб. У сторін [INFO] народився син [PERSON] , який зареєстрований за однією адресою з позивачем. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. При вирішенні справи суд виходить з наступного: Спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу розірвання шлюбу. Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України). У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Частиною 4 статті 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони разом не проживають, шлюбні відносини фактично припинені через небажання позивача проживати однією сім`єю з відповідачем. Приймаючи до уваги те, що шлюб це добровільний союз чоловіка та дружини, а суд не вправі примушувати дружину до спільного проживання з чоловіком, тому у суду наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч.3 ст.115 СК України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, уразі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Приймаючи до уваги необхідність задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати у справі пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 50 відсотків від сплаченого позивачем, з одночасним поверненням останньому з державного бюджету 50 відсотків від сплаченого судового збору в сумі 605,60 грн.

Outcome: approved