Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

І. Фактичні обставини справи Представник позивача в особі Органу опіки та піклування Поромівської сільської ради звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про відібрання малолітньої дитини у батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування вимог зазначив, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] є сином батьків [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , шлюб між батьками розірвано. Постановами Іваничівського районного суду Волинської області від 19 грудня 2011 року (справа № 3-684/11/0303), від 08 листопада 2013 року (справі № 156/1289/13-п) [PERSON] було визнано винуватою в правопорушенні передбаченому за ч. 1 ст. 184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. [PERSON] також притягувався до відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП у виді попередження (справа 156/97/20). На час звернення з позовом, у провадженні Іваничівського районного суду Волинської області перебуває справа про адміністративне правопорушення № 156/1325/23 за ч. 1 ст. 184 КУпАП відносно [PERSON] . Сім`я [PERSON] перебуває у скрутному матеріальному становищі, про що свідчать акти обстеження умов проживання від 29.09.2023, 02.10.2023 та 08.10.2023. 09.11.2023 року начальником Служби у справах дітей [PERSON] було отримано заяви від [PERSON] та [PERSON] про те, що вони не заперечують, щоб малолітнього сина [PERSON] влаштували до закладу інтернатного типу в зв`язку із тим, що вони не мають можливості доглядати та утримувати його. Рішенням виконавчого комітету № 98 від 23.11.2023 року «Про стан виконання батьківських обов`язків громадянами [PERSON] та [PERSON] , щодо виховання малолітнього сина [PERSON] » було визначено, вважати стан виконання батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] незадовільними. Рішенням виконавчого комітету № 99 від 23.11.2023 року затверджено висновок служби у справах дітей Поромівської сільської ради про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] 26.12.2023 року ВПД № 1 (м. Нововолинськ) Володимирського району, відділу поліції, інформував про те, що на батька неповнолітнього [PERSON] , 29.11.2023 року було складено протокол про неналежне виконання батьківських обов`язків, передбачений ч. 1 ст. 184 КУпАП, оскільки [PERSON] ухилявся від виконання батьківських обов`язків, внаслідок чого його малолітній син не ночував вдома та провів ніч сам на вулиці міста Нововолинськ, займався бродяжництвом. У зв`язку з вищенаведеним Орган опіки та піклування Поромівської сільської ради просить негайно відібрати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] від його батьків [PERSON] та [PERSON] без позбавлення батьківських прав та стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття, стягувати з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття, Відповідачам було забезпечено право подати відзив на позовну заяву, однак такий не подано. ІІ. Позиції учасників справи В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Поромівської сільської\~ради позовні вимоги підтримав в повному обсязі, покликаючись на інформацію у позовній заяві, просив їх задовольнити. Додатково ствердив, що батьки неповнолітнього [PERSON] належним чином не виконують батьківських обов`язків. Відповідачі розлучилися, проживають окремо, обоє знайшли співмешканців, дитина [PERSON] виявився без нагляду та контролю батьків. Неодноразово служба у справах дітей виїжджала за місцем проживання [PERSON] для огляду умов проживання дітей, а працівниками поліції складалися протоколи про адміністративне правопорушення на батьків. Неповнолітній [PERSON] перебував 3 місяці в притулку м. Рожище, на даний час перебуває у Ковельському центрі соціально - психологічної реабілітації. Ствердив, що хоче щоб відповідачі стали на шлях виправлення, однак на даний час неповнолітньому [PERSON] буде краще в Ковельському центрі соціально - психологічної реабілітації. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, ствердив, що на даний час проживає з іншою дружиною. Коли [PERSON] проживав з ним, були випадки, що він залишав помешкання в якому проживав, як стверджував перебував із друзями в м. Нововолинську. Відколи [PERSON] знаходився у притулку (3 місяці) з ним не спілкувався, оскільки немав зв`язку. Зазначив, що спільно з [PERSON] мають ще двох дітей, один з яких повнолітній [PERSON] та [PERSON] , якому 16 років. Діти проживають у будинку відповідача [PERSON] , який належить йому на праві власності. Вважає, що на даний час сину дійсно буде краще в спеціалізованому закладі, оскільки немає можливості належно його утримувати та виховувати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, ствердила, що проживає на квартирі з співмешканцем в м. Нововолинську, на даний час немає умов для проживання сина [PERSON] разом з нею, по стану здоров`я - не працює. Думає причина того, що [PERSON] залишав своє місце проживання, тому що боявся співмешканки « [PERSON] », колишнього чоловіка [PERSON] . На даний час немає коштів утримувати сина, щодо аліментів ствердила, що постарається сплачувати такі. Зазначила, що інші діти теж проживають окремо від батьків, оскільки самі не хочуть жити з відповідачами. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою від 29.01.2024 року позовну заяву Поромівської сільської ради було залишено без руху та надано строк 5 днів, з дня отримання ухвали, для виправлення недоліків. Ухвалою від 01.02.2024 року, після усунення недоліків, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цій справі, розгляд справи проводиться за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 13.02.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.02.2024 року. В судовому засіданні заслухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. ІV. Фактичні обставини встановлені судом Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] є сином [PERSON] та [PERSON] (а.с.11); Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с. 16) Рішенням Іваничівського районного суду від 27.11.2015 року, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано шлюб. Це підтверджується також записом у паспорті [PERSON] (а.с. 13, 17-18). Постановою Іваничівського районного суду від 19.12.2011 року, [PERSON] було визнано винуватою та накладено на неї стягнення у вигляді попередження. (а.с. 19). Постановою Іваничівського районного суду від 08.11.2013 року, [PERSON] було визнано винуватою та накладено на неї стягнення у вигляді попередження. (а.с. 20). Постановою Іваничівського районного суду від 05.02.2020 року, [PERSON] було визнано винуватою та накладено на нього стягнення у вигляді попередження. (а.с. 20). Вище вказані постанови стосуються відповідачів у справі, що з метою перевірки достовірності доказів підтверджено судом. Згідно копії акту обстеження умов проживання [PERSON] від 29.09.2023 року, встановлено, що він проживає в [ADDRESS] . У сім`ї виховується двоє дітей [PERSON] , який навчається у ВПУ № 1 та [PERSON] , учень 6 го класу. Мати [PERSON] залишила дітей на виховання батькові. Сім`я перебуває у скрутному матеріальному становищі, батько сам забезпечує синів, працює у ПП «Побігуна А.», діти допомагають батькові по господарству, доглядають домашніх тварин. [PERSON] потрібна фінансова допомога для харчування сина. Комісія служби у справах дітей зробила висновок, що [PERSON] потребує безкоштовного харчування у шкільній їдальні у зв`язку з скрутним матеріальним становищем (а.с. 24-25). Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 02.10.2023 року, при перевірці умов проживання [PERSON] , що за адресою с. Стара Лішня, встановлено, що умови проживання - незадовільні. За вказаною адресою також проживають [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 26-27). Згідно акту обстеження умов проживання від 08.11.2023 року, при перевірці умов проживання сім`ї « [PERSON] » за адресою [ADDRESS] , службою у справах дітей було встановлено, що умови проживання незадовільні, будинок в незадовільному стані, в аналогічному стані знаходилась прибудинкова територія. За даною адресою зареєстровані та проживають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Перевірити умови проживання не вдалося, так як будинок був зачинений (а.с. 28). У письмових заявах [PERSON] та [PERSON] зазначено, що батьки не заперечують щодо влаштування дитини [PERSON] , 2011 року народження в заклад інтернатного типу, у зв`язку з неможливістю утримувати дитину та доглядати її (а.с. 29-30). Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Поромівської сільської ради від 23.11.2023 року за № 98, було вирішено вважати стан виконання батьківських обов`язків [PERSON] та [PERSON] відносно дитини [PERSON] , [INFO] незадовільними. Тимчасово влаштувати малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , до притулку для дітей служби у справах дітей Волинської обласної адміністрації. Органу опіки та піклування Поромівської сільської ради підготувати проект позовної заяви про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] (а.с. 31). Висновком виконавчого комітету Поромівської сільської ради від 23.11.2023 року, встановлено за доцільне позбавити батьківських прав гр. [PERSON] та [PERSON] стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 34). Відповідно до копії листа ВП № 1 (м. Нововолинськ) Володимирського РВП ГУНП у Волинській області від 12.12.2023 року за № 7009/52/1/01-2023 до начальника Служби у справах дітей Поромівської ТГ, встановлено, що 29.11.2023 року на батька неповнолітнього [PERSON] було складено протокол про адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП (син [PERSON] не ночував дома, провів ніч на вулиці м. Нововолинськ, займався бродяжництвом) (а.с. 35) Згідно копії листа Старолішнянської гімназії Поромівської сільської ради від 08.11.2023 року, встановлено, що [PERSON] навчається у Старолішнянській гімназії з 01.09.2020 року. Має навчальні досягнення середнього та початкового рівня. Дитина знаходиться на внутрішньому обліку з 07.10.2022 року. Мати залишила [PERSON] на виховання батькові і не цікавиться його вихованням і навчанням. Учень харчується в школі за бюджетні кошти (а.с. 36). Відповідно до копії характеристики Поромівської сільської ради від 04.12.2023 за № 288/01-14, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] у власному будинку, не бере участі у веденні особистого селянського господарства, постійної роботи немає, бере участь у громадському житті села, письмових скарг на сусідів та односельчан на негативну поведінку не надходило (а.с. 37). Згідно копії характеристики Поромівської сільської ради від 04.12.2023 за № 287/01-14, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак протягом року за нею не проживає. [PERSON] не бере участі у веденні особистого селянського господарства, постійної роботи немає, не бере участі у громадському житті села, письмових скарг на сусідів та односельчан на негативну поведінку не надходило (а.с. 38) Відповідно до копії відповіді № 14 від 15.01.2024 року завідувача Притулку для дітей Служби у справах дітей (Притулок) Волинської обласної державної адміністрації, встановлено, що [PERSON] , [INFO] перебуває у Притулку. Стан здоров`я дитини на даний час задовільний, дитина відвідує навчальні заняття у КЗЗСО «Рожищенський ліцей № 2», поведінка дитина добра. За час перебування у притулку батьки, родичі не відвідували дитину жодного разу, у телефонному режимі не спілкувалися. З працівниками закладу батьки дитини також не спілкувалися, однак [PERSON] телефонує до дядька [PERSON] (дитина не може пояснити у яких відносинах перебуває з ним). [PERSON] теж телефонує в притулок та цікавиться [PERSON] (а.с. 134). V. Застосоване судом законодавство та висновки суду Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року (редакція 02.12.2012 року), суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (редакція від 01.08.2021 року), кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання отримали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Вказаний висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №487/1328/16-ц, провадження №61-3979ск18, від 14 лютого 2020 року у справі №673/1477/17, провадження №61-45875св18. Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов`язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. З таким позовом до суду має право звернутися прокурор (ч.2 ст.170 СК України). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III, сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч. 2 ст. 1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року №69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Також, ЄСПЛ вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», №39948/06, §50, від 18 грудня 2008 року). Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи, що батьки дитини ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, залишення дитини на даний час з батьками загрожує здоров"ю дитини, а також ту обставину, що дитина на час розгляду справи перебуває у притулку для дітей Служби у справах дітей (Притулок) Волинської обласної державної адміністрації, з чим погоджуються відповідачі, залишення неповнолітньої дитини, з батьками на даний час є неприпустимим, суд дійшов висновку, що застосування такої норми закону, як відібрання відповідно до положень ст. 170 СК України дитини у відповідачів буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, такий спосіб надасть можливість збереження сімейних стосунків між батьками та дитиною, та не позбавляє права відповідачів у подальшому ставити питання про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджають належному вихованню. Суд також враховує позицію відповідачів, які подали заяви про згоду на влаштування неповнолітнього [PERSON] у заклад інтернатного типу та те, що на даний час батьки дитини внаслідок складних життєвих обставин не зможуть забезпечити належні умови щодо виховання, розвитку та здоров`я дитини. Згідно з наданими доказами, суд приходить до висновку, що відповідачі не усвідомлюють важливості належного виконання ними батьківських обов`язків, а отже, позовна вимога про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Згідно ч. 4 ст. 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно з\~вимогами ст.\~180\~СК України,\~батьки зобов`язані\~утримувати дитину\~до досягнення\~нею повноліття.\~Згідно ч.\~3\~ст.\~181\~СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (ч. 2 ст. 182 СК України). У відповідності до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України (ч. 2-3 ст. 193 СК України) Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідачі є фізично здоровими, працездатними особами, тому мають можливість докласти певних зусиль щодо працевлаштування, пошуку додаткового заробітку та сплати аліментів на утримання своєї дитини. Батьки зобов`язані утримувати свого сина до досягнення ним повноліття. З огляду\~на наведене,\~виходячи із\~зазначених у\~статті 3\~ЦК України\~засад розумності,\~справедливості і\~добросовісності цивільного\~законодавства,\~суд доходить\~висновку про\~стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] у розмірі однієї чверті всіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня пред`явлення даного позову і до досягнення дитиною повноліття, VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тобто, у разі визнання відповідачем позову, позивачу, який не звільнений від сплати судового збору, з державного бюджету повертається 50 відсотків судового збору, який був ним сплачений при поданні позову, а із відповідача стягуються (відшкодовуються) на користь позивача інші 50 відсотків судового збору. Проаналізувавши вищезазначені норми законодавства, зважаючи, що позивач звільнений від сплати судового збору, тому, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, із відповідачів слід стягнути судовий збір у дохід держави. При цьому, оскільки відповідачі визнали позов до початку розгляду справи по суті, то з них слід стягнути судовий збір у дохід держави в розмірі 50 відсотків від суми судового збору, який підлягав б стягненню у випадку невизнання ними позову, відповідно до ставки судового збору, передбаченої відповідно до З.У. «Про судовий збір», що буде відповідати інтересам держави та не буде порушувати права сторін. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 14 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідачів на користь держави потрібно стягнути судовий збір у розмірі 3028,00 грн., тобто по 1514,00 грн. з кожного.

Outcome: approved