Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

[PERSON] в інтересах якого діє адвокат Керита М.В. звернувся до суду з позовом до ДП «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», філії « Хустська дорожня експлуатаційна дільниця» ДП «Закарпатський облавтодор»\~ про стягнення заборгованості заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку заробітної плати та моральної шкоди. Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач перебував\~ у трудових відносинах з ДП «Закарпатський облавтодор» філія «Хустський ДЕД» з 22 серпня 2005 року по 30 травня 2023 року. За період роботи позивача з боку відповідача була нарахована, але не виплачена заробітна плата\~ за період з 01 листопада 2022 року по 31.05.2023 року в розмірі\~ 42 211.16 грн. У 2022 році позивач уже звертався до Хустського районного суду Закарпатської області з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та судових витрат. Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 22 грудня 2022 року (справа № 309/4723/22) позов було задоволено частково. Станом на час подання вказаного позову дане судове рішення не виконано в установленому законом порядку, хоча набрало законної сили. Позивач неодноразово звертався до відповідачів з вимогами щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі, але станом на теперішній час йому так і не виплачена заробітна плата в повному обсязі. При звільненні позивача з посади начальника дільниці АБЗ с. Рокосово, відповідачем не було здійснено розрахунок по заробітній платі, що є прямим порушенням Конституції України, КЗпП України. Також, зазначення обставини, щодо відсутності коштів на здійснення розрахунку по заробітній платі у відповідача філія «Хустська ДЕД», не є підставою для її невиплати, а тому дані кошти повинні бути сплачені позивачеві в обов`язковому порядку Крім того, з дня звільнення позивача, відповідач не сплатив йому заробітну плату, тому, відповідно до статті 117 КЗпП України, при відсутності спору про її розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача про середній заробіток, середньоденна заробітна плата працівника [PERSON] , в розрахунку на 1 робочий день становить 335,00 грн. Отже, сума стягнення середнього заробітку за період з 31.05.2023 року по 01.01.2024 року становить 335,00 х 151 = 50 585,00 грн. Крім того , внаслідок невиплати позивачу заробітної плати йому спричинена і моральна шкода , яку позивач оцінює в 20 000 грн. У своєму позові позивач просить суд стягнути з ДП «Закарпатський облавтодор» ВАТ «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 42 211,16 грн., завдану моральну шкоду у розмірі 20 000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а також 5368 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Відповідно до ч.2-6 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, серед іншого, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного). З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа є малозначною вона\~ підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч. 3 ст. 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Відповідачу направлено копію ухвали суду про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з доданими до неї документами та було запропоновано подати відзив. На виконання ухвали відповідачем було подано відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач вказує , що\~ заборгованість по заробітній платі у ДП «Закарпатський облавтодор» виникла, зокрема, через скорочення об`єму робіт та послуг, відповідно доходи підприємства значно скоротились. Погашення заборгованості з виплати працівникам заробітної плати є першочерговим завданням ДП "Закарпатський облавтодор", тому при надходженні коштів до підприємства, у першу чергу здійснюються платежі з виплати заборгованості по заробітній платі. На теперішній час постановою державного виконавця по виконавчих провадженнях, відкритих у відділі державної виконавчої служби в Ужгородському районі Закарпатської області Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) накладено арешт на всі банківські рахунки підприємства, що частково блокує роботу підприємства та значно унеможливлює погашення заробітної плати. Також, арештовані рахунки шести філій підприємства. Щодо середнього заробітку за час затримання розрахунку позивачем вказана непропорційна та неспівмірна сума, що має надкомпенсаційний характер відповідальності роботодавця, у порівнянні із орієнтовним розміром майнових втрат позивача, в призмі недоотриманої ним при звільненні заробітної плати. Відповідач вважає, що сума середньомісячної заробітної плати за час затримки при звільненні підлягає зменшенню. Також, не підлягають до задоволення вимоги позивача в частині відшкодування завданої йому моральної шкоди, оскільки позивачем не надано до суду жодних доказів спричинення йому моральних страждань та не наведено відповідного розрахунку моральної шкоди. З вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданою несвоєчасною виплатою заборгованості по заробітній платі та проведенням остаточного розрахунку при звільненні позивач звернувся до суду у січні 2024 року, тоді як звільнився з підприємства 30 травня 2023 року. Про порушення свого права на своєчасну виплату заробітної плати позивач повинен був дізнатися у день звільнення (або наступного пня за звільненням), в зв`язку з чим, передбачений тримісячний строк звернення до суду з вимогою про відшкодування моральної школи позивачем порушений. Таким чином, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду в цій категорії справ, не наведено жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку та підстав для його поновлення, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] \~ підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] перебував\~ у трудових відносинах з ДП «Закарпатський облавтодор» філія «Хустський ДЕД» з 22 серпня 2005 року по 30 травня 2023 року. ( а.с. 15) Згідно довідки про заборгованість по заробітній платі від 04.12.2023 № 103 сума заборгованості заробітної плати філії «Хустської ДЕД» перед [PERSON] \~ станом на 04.12.2023 становить 42211,16 грн. (а.с.16). Указаний розмір заборгованості по заробітній платі підтверджується також розшифровкою (а.с.17). Відповідно до розшифровки заробітної плати [PERSON] залишок заборгованості на 04.12.2023 становить 42211,16 грн. Згідно з ч.5 ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» та ч.5 ст. 97 КЗпП України\~ оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна за змістом норма міститься у ст.24 ЗУ «Про оплату праці». В порушення зазначених норм трудового законодавця роботодавець ДП «Закарпатський облавтодор», не провів у повному обсязі виплату нарахованої заробітної плати [PERSON] у зв`язку з чим виникла заборгованість із заробітної плати на суму 42211,16 грн., а тому таку заборгованість слід стягнути з відповідача ДП «Закарпатський облавтодор». При цьому суд відхиляє усі твердження відповідача у відзиві про важкий майновий стан та накладення арешту на рахунку, оскільки це жодним чином не звільняє його від обов`язку виплачувати працівникам заробітної плати та не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Згідно з ч.5 ст. 15 ЗУ «Про оплату праці» та ч.5 ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В порушення зазначених норм трудового законодавства відповідач не провів повного розрахунку з позивачем у день його звільнення 30.05.2023 року, а заробітна плата фактично повністю не виплачена і на даний час. Відтак правомірними є вимоги [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивача звільнено з роботи 30 травня 2023 року. З 30 травня 2023 року по день ухвалення рішення суду 28 лютого 2024 року сума робочих днів складає 193 робочі дні. Згідно довідки відповідача про середній заробіток, середньоденна заробітна плата працівника [PERSON] , в розрахунку на 1 робочий день становить 335,00 грн. Отже, сума стягнення середнього заробітку за період з 31.05.2023 року по день ухвалення рішення суду 28.02.2024 року становить:\~ 335,00 х 193 = 64655 грн. Суд не може взяти до уваги твердження відповідача щодо наявності підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідно до правових висновків\~ Великої Палати Верховного Суду суд наділений правом, а не зобов`язаний , зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України при наявності певних обставин. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, та не заперечується відповідачем, що рішенням Хустського районного суду від 22 грудня 2022 р., яке набрало законної сили, відповідач у даній справі повинен виплатити позивачу заборгованість із заробітної плати у розмірі 74886 грн.35 коп. та 10 000 грн. моральної шкоди внаслідок не виплати заробітної плати, яке не виконано на даний час, що свідчить про грубе порушення вимог КЗпП України, суд вважає, що є правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми середнього заробітку за час затримки розрахунку.\~\~ Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Абз. 1 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Внаслідок невиплати заробітної плати порушені конституційні та трудові права позивача. У зв`язку з чим позивачу спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв`язків, а саме позивач тривалий час був позбавлений доходу, що негативно відобразилося на його сім`ї, що змусило позивача прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Твердження відповідача про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди є недоречними, як і недоречними є твердження щодо пропуску позивачем строку позовної давності виходячи з наступного. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася порушення прав, фактично їх поновив. Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу є підтвердженням вищевказаного. Згідно даного Рішення в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми\~ при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Роботодавцем вимоги даної статті дотримані не були. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Виходячи з вищенаведеного, беручи до уваги той факт, що роботодавець станом на момент розгляду даної справи у суді не виплатив позивачу заробітну плату , у відповідності до вимог статей 116, 117, 237-1 КЗпП України, тому строки позовної давності при поданні вказаного позову позивачем не пропущені. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 10 000 гривень. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16). За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони. Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді до суду надано ордер на надання правової допомоги адвоката Керита М.В. , договір про надання правової\~ допомоги від 15.12.2023 р., акт приймання передачі послуг від 8 січня 2024 року , згідно якого вартість наданих послуг становить 5368 грн., повідомлення про оплату\~ від 8 січня 2024 р. З огляду на положення п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою . Суд оцінив заявлений розмір витрат на професійну правничу допомогу на предмет співмірності зі складністю цієї справи та реальності таких витрат, а також дослідив надані докази на підтвердження понесення цих витрат та дійшов висновку, що понесені позивачем витрати є співмірними зі складністю цієї справи, наданим обсягом послуг у суді, а також можуть бути визнані такими, що відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та з врахуванням фінансового стану сторін, у зв`язку з чим вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача вищезазначену суму. Щодо позовних вимог до іншого відповідача Філії «Хустський ДЕД», то з цього приводу слід зазначити наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України), Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (стаття 80 Цивільного кодексу України). Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України). Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (частини перша-третя статті 95 ЦК України). Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. А тому у частині вимог до відповідача Філії «Хустський ДЕД» слід відмовити, позаяк такий є неналежним відповідачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved