Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

09.10.2023р. [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до [PERSON] (третя особа - Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради) про позбавлення батьківських прав (а.с. № 4-9). Ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 16.10.2023р. прийнято позовну заяву до розгляду, призначено розгляд справи в загальному позовному провадженні з проведенням підготовчого засідання (а.с. № 46). В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначав, що він перебував у цивільному шлюбі з [PERSON] , [INFO] у них народився син [PERSON] . З лютого 2020р., тобто з 2-х років 8 місяців, син проживає лише з ним та його (позивача) батьками. Відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, стала проживати у своєї матері, ніде не працює, зловживає спиртними напоями. З моменту розриву між ними стосунків відповідачка зв`язок з сином не підтримує, не цікавиться його здоров`ям, не приймає жодної участі у його житті, матеріально не забезпечує, не дбає про нього. Відповідачка веде аморальний спосіб життя, навіть двічі притягувалася до адміністративної відповідальності за домашнє насильство по відношенню до своєї матері [PERSON] . Позивач просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно малолітнього сина- [PERSON] , [INFO] , який проживає з ним та знаходиться на його утриманні. Також позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь аліменти на утримання до повноліття їх сина [PERSON] , у розмірі 2 833 грн. щомісячно. Підготовче засідання відповідно до вимог ст. 197 та п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України проведено 23.01.2024р., під час якого задоволено клопотання про допит свідків (а.с. № 87, 84-85). У судовому засіданні 21.02.2024р. позивач позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні, заперечував проти ухвалення заочного рішення, оскільки він неодноразово особисто говорив відповідачці, що в суді є на розгляді ця справа (а.с. № 101-103, дія № 24). Відповідачка [PERSON] в підготовчі засідання 22.11.2023р., 21.12.2023р., 23.01.2024р. та в судове засідання 21.02.2024р. неодноразово не з`являлася, про час та дату підготовчих та судового засідання кожного разу була повідомлена належним чином, шляхом направлення судових повісток рекомендованими листами з повідомленнями за адресою останнього відомого місця її проживання у своєї матері, що підтверджується копіями постанов Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про притягнення відповідачки до адміністративної відповідальності (а.с. № 82, 83), оскільки згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру від 13.10.2023р. відповідачка у м. Дніпрі та області не значиться зареєстрованою (а.с. № 44). Втім, до суду кожного разу поверталися конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. № 50, 68, 77, 95). Також, про розгляд справи 22.11.2023р., 21.12.2023р., 23.01.2024р. та 21.02.2024р. були розміщені оголошення на сайті «Судова влада» (а.с. № 54, 67, 80, 93), на які відповідачка також не відреагувала. Про причини своєї неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталась, а також не скористалась правом подачі відзиву на позов. Представник третьої особи - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в судове засідання 21.02.2024р. також не з`явився, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином (а.с. № 92). В заяві до суду від 21.11.2023р. заяві представник третьої особи - Голик О.І. (діє на підставі довіреності від 23.12.2022р.) просила розглядати справу за відсутності їх представника та задовольнити позовні вимоги (а.с. № 55). Разом з цією заявою представник третьої особи додала висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина. За таких обставин та з урахуванням думки позивача, суд ухвалою від 21.02.2024р. (постановлена без виходу до нарадчої кімнати з огляду на положення ст. 353 ЦПК України) постановив про розгляд справи за відсутності відповідачки та представника третьої особи. Підстав для ухвалення у справі заочного рішення суду немає, оскільки відсутня сукупність підстав, яка передбачена ч.1 ст. 280 ЦПК України, а саме позивач в судовому засіданні не дав згоди на заочний розгляд справи. В ході судового розгляду справи в судовому засіданні 21.02.2024р. здійснювалась повна фіксація судового процесу технічними засобами відповідно до положень ч.1 ст. 247 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази за правилами ст. 89 ЦПК України, вважає, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , є позивач та відповідачка, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини від 04.07.2017р. серії [NUMBER] , виданого Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 693 (а.с. №14). [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі не перебували. З пояснень позивача по тексту позову та в ході судового розгляду справи 21.02.2024р. вбачається, що з 2-х років 8 місяців [PERSON] , [INFO] проживає з батьком, бабусею та дідом за адресою: [ADDRESS] . Також, позивач стверджував, що відповідачка з лютого 2020р. (чотири роки) самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, стала проживати у своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ), ніде не працює, зловживає спиртними напоями. З моменту розриву між ними стосунків відповідачка зв`язок з сином не підтримує, не цікавиться його здоров`ям, не приймає жодної участі у його житті, матеріально не забезпечує, не дбає про нього. Відповідачка веде аморальний спосіб життя, навіть за домашнє насильство по відношенню до своєї матері [PERSON] двічі притягувалася до адміністративної відповідальності. Під час спільного проживання з [PERSON] позивач намагався лікувати її від алкогольної залежності, кодувати, втім це не дало результатів. Зазначені обставини підтверджуються письмовими доказами, а саме актом обстеження житлово-побутових умов від 19.07.2023р., який складено працівниками Управління-служби дітей Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради (а.с. № 16). Відповідно до характеристики з КЗДО № 383 ДМР від 24.11.2022р. саме батько та бабуся [PERSON] приділяють дитині увагу, цікавляться питаннями навчання та виховання, забирають та відводять до закладу освіти. Мати [PERSON] в закладі освіти не була жодного разу, навчанням та вихованням сина не цікавиться, педагоги закладу з нею не знайомі взагалі (а.с. № 20). Розпорядженням Голови Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради Федоренка В. від 27.02.2023р. за № 40-р було визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] саме з батьком (а.с. № 19). Висновком Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 20.11.2023р. №5/6-205 визначено за доцільне позбавити мати [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина (а.с. № 56-58). Свідок [PERSON] (товаришує з позивачем 14-15 років) свідчила суду про те, що [PERSON] проживає з батьком з 3-х років, [PERSON] веде аморальний спосіб життя, вживає алкогольні напої та наркотики, тягне з позивача гроші на випивку під різними приводами. Свідок буває в гостях у позивача раз на місяць та бачить, що хлопцю добре проживати з батьком. Свідок [PERSON] (товаришує з позивачем по роботі 7-8 років) свідчив суду про те, що бачив особисто [PERSON] часто на підпитку, знає, що [PERSON] не проживає з нею 3-4 роки, дитина увесь цей час проживає з батьком. У [PERSON] ніколи не було грошей на дитину, вона все пропивала, а зараз, коли [PERSON] проживає з батьком, то хлопчик охайний та доглянутий. Свідок [PERSON] (мати позивача) свідчила суду про те, що син та онук проживають у неї, тобто з 2 років 8 місяців [PERSON] навіть не бачив матері, вона жодним чином не допомагає виховувати сина, усі кошти витрачає на алкоголь, [PERSON] навіть не поздоровляла з днем народження. Її син (позивач) намагався лікувати [PERSON] від алкогольної залежності, втім, марно, вона тікала з лікарні. Як додаткову характеристику відповідачки, суд приймає до уваги те, що [PERSON] двічі притягалася до адміністративної відповідальності постановами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.01.2022р. у справі № 205/9394/21 та від 15.09.2023р. у справі № 205/7228/23, обидва рази за ч.1 ст. 173 КУпАП, викликала поліцію мати відповідачки - [PERSON] (а.с. № 82, 83). Суд зазначає, що відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї; забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини; забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Положеннями вищевказаної статті визначено основні положення з виховання дітей. Для здійснення цього завдання батьки наділяються батьківськими правами, тобто правом на особисте виховання своїх дітей, піклування про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьківські права є в той же час і обов`язками батьків по вихованню дітей, тому що батьки не тільки володіють правом на виховання дитини, а й мають обов`язок її виховувати. Нездійснення ними своїх прав тягне за собою або повну їх втрату, або тимчасове позбавлення цих прав. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України підставами для позбавлення батьківських прав батьків є: якщо мати, батько не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14-ти років. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 15, 16 постанови № 3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла 18 років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд, розглядаючи цю цивільну справу, дійшов висновку, що відповідачка, поклавши виховання малолітнього сина на батька дитини - [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 17), свідомо самоусунулася від виконання батьківських обов`язків та не бажає опікуватися над дитиною. Судом встановлено, що малолітній - [PERSON] , [INFO] , знаходиться виключно на утриманні та вихованні свого батька. Саме батько дбає і про стан здоров`я дитини. Контактною особою (законним представником пацієнта [PERSON] , [INFO] ) в Декларації сімейного лікаря Яцюк О.Л. від 09.02.2023р. зазначено батька (а.с. № 21). Листом від 28.07.2023р. Дніпровського міського центру соціальних служб підтверджено, що провідним психологом Центру проведено психологічну консультацію із малолітнім [PERSON] , під час бесіди хлопець повідомив, що має добрі стосунки з батьком, а з мамою посварився (а.с. № 25). Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду у з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачка з дитиною разом не проживає, матеріальну допомогу на утримання не надає, долею сина не цікавиться. Здоров`ям, духовним, моральним та фізичним вихованням та розвитком дитини не опікується, з сином не спілкується, не підтримує зв`язку, не поздоровляє навіть з днем народження, не бачила його чотири роки взагалі, тобто ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що у відповідності до вимог п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України є підставою для позбавлення її батьківських прав. Доказів протилежного суду надано не було. З урахуванням викладеного, а також приймаючи до уваги позицію Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради, суд приходить до висновку про наявність передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] і вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачки аліментів з огляду на наступне. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, встановленого ч.5 ст. 157 СК України (в редакції Закону України від 03.07.2018р.). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (стаття 184 СК України в редакції від 17.05.2017р.). Відповідно до п.п. 1. 2, 3, 3-1, 3-2 частини 1 ст. 182 СК України (в редакції Законів України від 17.05.2017р. та 03.07.2018р.) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При цьому враховано, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023р.» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 років до 18 років з 01.01.2023р. становить 2 833грн. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімум для дитини відповідного віку. Розмір аліментів, на стягненні яких з відповідачки наполягає позивач цим рішенням суду (2 833грн. - щомісячно), повністю узгоджується з нормами, встановленими п.п. 1. 2, 3, 3-1, 3-2 ч.1, ч.2, ч.3 ст. 182 СК України, а також з розміром прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років з 01.01.2023р. (позов подано в 2023р.) Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі в межах платежу аліментів за один місяць, втім у цій справі суд не приймає таке рішення, оскільки стягнення аліментів з відповідачки пов`язується з позбавленням її батьківських прав відносно сина, отже стягнення аліментів буде відбуватися після набрання рішенням суду законної сили. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідачки на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 073грн. 60коп., що підтверджується квитанцією про оплату судового збору (а.с. № 3). За позовні вимоги про стягнення аліментів позивач за законом був звільнений від оплати судового збору, отже оскільки судом задоволені позовні вимоги про стягнення аліментів, то судовий збір за цю частину позовних вимог у розмірі 1 073грн. 60коп. (за ставками 2023р., коли і було подано позов) слід стягнути з відповідачки на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved