Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. У позовній заяві просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 29.04.2013 року у розмірі 54 883 євро (що в перерахунку на гривні станом на 20 серпня 2021 року становить 1 710 648, 23 грн., витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 18 400, 00 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 11 470, 00 грн. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 29 березня 2013 року [PERSON] склала розписку, у якій зазначила, що підтверджує свій борг перед [PERSON] : в розмірі сімдесят тисяч євро, і що вказана сума буде повернута нею до 30.04.2013 року у повному розмірі. Станом на 20 серпня 2021 року залишок основної суми заборгованості [PERSON] перед [PERSON] складає 57 490, 00 євро. У зв`язку із вищезазначеними обставинами позивачка звернулась до суду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 06 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху. [PERSON] надіслала на адресу суду виправлену позовну заяву. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Представник позивача у судове засідання прибув. Просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання прибула. Просила відмовити у задоволенні позову. На електронну адресу суду від [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому вона зазначає, що в розписці від 29.03.2013 року не міститься інформації щодо умов отримання грошових коштів, а справжнім наміром [PERSON] є протиправне заволодіння майном [PERSON] . У відзиві на позовну заяву [PERSON] просила суд застосувати строки позовної давності. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 29 березня 2013 року, за ствердженням [PERSON] , [PERSON] склала розписку, у якій зазначила, що підтверджує свій борг перед [PERSON] : в розмірі сімдесят тисяч євро, і що вказана сума буде повернута нею до 30.04.2013 року у повному розмірі. Розписка від 29 березня 2013 року, на яку посилається [PERSON] як на доказ наявності боргу, не може вважатися належним підтвердженням зобов`язання з боку [PERSON] , оскільки, за твердженням [PERSON] , вона була втрачена. Копії цієї первинної розписки не надано, а тому неможливо перевірити, чи дійсно вона існувала, чи містила в собі умови договору позики і чи відповідала вона вимогам до договору позики. Документальне підтвердження передачі грошових коштів серед доказів, наданих сторонами, немає. Оскільки доказова сила розписки полягає саме у підтвердженні факту передачі грошей, то за відсутності такого підтвердження не вбачається наявність зобов`язання, яке підлягає виконанню. Відтак, вона не має належної доказової сили і не може бути використана як самостійна підстава для стягнення боргу. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов?язаний повернути позичкодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов?язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов?язанням їх повернення та дати отримання коштів. Додана до позовної заяви [PERSON] копія розписки не є документом, що підтверджує боргове зобов?язання, хоча і містить інформацію стосовно суми взятих у позичку коштів та інформацію стосовно дати, коли [PERSON] зобов?язується повернути кошти. В розписці від 29.03.2013 р. не міститься інформації щодо умов отримання грошових коштів, а саме не зазначено, що грошові кошти передаються у борг, в якості позики. Також відсутній доказ, що підтверджує факт прийому-передачі грошових коштів. [PERSON] відповідно до змісту позовної заяви, поданої в листопаді 2020р. у справі №761/36377/20, що знаходиться в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва, планувала вирішити спір мирним шляхом, а саме шляхом продажу квартири [PERSON] , в якій остання проживає. В справі №761/36377/20 [PERSON] було заявлено про стягнення частини боргу в розмірі 3 000,00 доларів США, обгрунтовуючи це тим, що спір планувалось врегулювати мирним шляхом. Проте [PERSON] не надані докази про наявність твердження про мирне врегулювання спору. В позовній заяві [PERSON] , поданій в листопаді 2020р., що розглядається Шевченківським районним судом міста Києва в межах справи №761/36377/20, обгрунтовано суму боргу, заявлену до стягнення, відсутністю у [PERSON] грошових коштів для сплати судового збору з огляду на те, що вона є пенсіонеркою. Однак, як вбачається з справи №761/30971/21 [PERSON] було сплачено судовий збір. Твердження [PERSON] про те, що [PERSON] та [PERSON] мають додатковий пасивний дохід від неофіційної здачі в оренду нерухомого майна, а саме трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] не знаходить підтвердження у доказах, наданих [PERSON] . [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що [PERSON] було подано позовну заяву після спливу строку позовної давності. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред?явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред?явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов?язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов?язанням їх повернення та дати отримання коштів. За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред?явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Якщо у розписках зазначено строк повернення коштів, то борг має бути повернутий у порядку та строки, що встановлено частиною першою статті 1049 ЦК України, а саме у строк, встановлений розпискою. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов?язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов?язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред?явити вимогу про виконання зобов?язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч. 1 та 5 ст.261 ЦК України). Враховуючи умови розписки, [PERSON] мала право звернутись до суду з позовною заявою про стягнення грошових коштів протягом трьох років з моменту невиконання зобов`язання [PERSON] . Таким чином, строк позовної давності сплинув 01.05.2016 р. В позовній заяві [PERSON] відсутнє обгрунтування щодо причин пропуску нею строку на звернення до суду. [PERSON] звернулась з цивільним позовом до суду вперше 06.11.2020 року, тобто через понад 4,6 роки після порушення зобов?язання, а вдруге - 20.08.2021р., тобто через 5 років, а отже право грошової вимоги на момент подання позову у [PERSON] відсутнє. Сплив позовної давності не припиняє зобов?язання і не є підставою для припинення самого права. Однак пропуск цього строку без поважних причин може бути підставою для відмови у позові відповідно до змісту ч.4 ст.267 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність має застосовуватися судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як зазначив Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства). Строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: 1) забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, 2) захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень (п.137 рішення від 09.01.2013 року за заявою N? 21722/11 у справі «Волков проти України»). Позовна давність по суті становить собою обмеження права на суд, а точніше - обмеження права на доступ до суду. Однак обмеження, встановлене позовною давністю, як таке не є в усіх випадках порушенням фундаментальних прав людини, проголошених у ЄКПЛ. Як зауважив ЄСПЛ у справі «Фінікарідов проти Кіпру» (п.52 за заявою №23890/02), «існування позовної давності per se не є несумісним із Конвенцією». [PERSON] як у відзиві на позовну заяву, так і в окремо направленій заяві від 25.11.2022 року просила застосувати позовну давність до вимог [PERSON] . В Розписці від 29.03.2013р. щодо отримання коштів, написаній [PERSON] , так і в Розписці від 24.07.2020р. щодо повернення коштів, власноручно написаній [PERSON] , чітко визначено, що кінцевим строком для повернення коштів є 30.04.2021 р., отже [PERSON] підтвердила, що їй було відомо про кінцеву дату погашення боргу. [PERSON] було надано [PERSON] дві розписки: розписку від 24.07.2020р., копія якої долучена [PERSON] до позовної заяви, а оригінал був переданий [PERSON] до суду у справі №761/36377/20 та розписку від 16.06.2020р., копія надається, а оригінал був переданий [PERSON] до суду у справі №761/36377/20. В межах даної справи [PERSON] надано копію розписки, складеної нею 24.07.2020р. В Розписці від 24.07.2020р. щодо повернення коштів зазначено, що крайній раз [PERSON] отримала від [PERSON] повернення частини боргу у сумі 252 доларів США 10.09.2016р., а не 10.09.2018р. В матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] зверталась до [PERSON] про зміну кінцевого строку для погашення боргу. В розписках 2020 року було зафіксовано, які суми були отримані [PERSON] від [PERSON] . В розписках, наданих [PERSON] [PERSON] в 2020 році, не змінювався кінцевий строк для погашення боргу, в тому числі не зазначено про розстрочку. Копія вимоги про повернення коштів, що була долучена [PERSON] до позовної заяви, була подана в травні 2021р., після спливу строку позовної давності, а отже не є допустимим доказом. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-63цс13. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Для правильного застосування вищевказаних положень законодавства необхідно встановити реальну природу правовідносин між сторонами, факт укладення договору позики із зазначенням істотних умов для такого виду правовідносин, на виконання якого було видано борговий документ, що підтверджує фактичну передачу коштів, а також встановити інші обставини зокрема щодо виконання договору позики позичальником. Відповідно до ч. 1 та ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З гідно ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведені та необґрунтовані, тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Питання щодо судових витрат, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому понесені позивачем судові витрати не підлягають до відшкодування відповідачем.

Outcome: dismissed