Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про зобов`язання вчинити певні дії та просить зобов`язати директора КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» додатково укласти договір найму житлового приміщення (або інший договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових споруд) із ним - [PERSON] та членами його сім`ї - дружиною - [PERSON] та її неповнолітнім сином - [PERSON] , які проживають в кв. [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги обгрунтував наступним. 11.06.2021 він зареєстрував шлюб із третьою особою по справі - [PERSON] . З дружиною та її неповнолітнім сином вони однією сім`єю мешкають в кв. [ADDRESS] . Наймачем квартири є він - позивач [PERSON] , що підтверджується ордером на жиле приміщення за № 345/02 серія Зл, який виданий йому на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету Золотоніського ЛВУМГ Філії УМГ «Черкаситрансгаз» ДК «Укртрансгаз». Разом із тим в спірній квартирі значаться зареєстрованими з 14.08.2012 року його колишня дружина - третя особа [PERSON] та їх спільна дочка - [PERSON] . Рішенням суду від 13.03.2019 року шлюб між ним та колишньою дружиною був розірваний. Після розірвання шлюбу [PERSON] разом із дочкою добровільно виїхали з квартири та проживають за іншою адресою. У зв`язку із тим, що в даному будинку не створено ОСББ та ним не опікується жодна управлінська компанія, він двічі 25.04.2023 та 11.05.2023 письмово звертався до відповідача з проханням додатково укласти договір найму житлового приміщення або інший договір із членами його сім`ї, які постійно проживають із ним в квартирі. Однак, листом від 10.05.2023 вих № 231 він отримав відповідь про необхідність надати ордер на житлове приміщення та письмову згоду всіх повнолітніх осіб, яким надавалося житло, для згоди на включення в договір найму інших осіб, які не є в складі ордера. В подальшому листом від 15.05.2023 вих № 236 відповідач повідомив його про неможливість укласти договір найму до вирішення судових спорів. Разом із тим, він із новою сім`єю несе витрати по утриманню квартири, здійснюють всі належні платежі, тому вважає таку відмову незаконною і такою, що порушує його права як основного наймача квартири. Його дружина не має іншого житла, є особою з інвалідністю 3 групи та потребує додаткової житлової площі у вигляді окремої кімнати. Також окремої кімнати потребує і її неповнолітній син. З цих підстав просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 18.07.2023 відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 15.09.2023 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача залучено [PERSON] . Ухвалою від 09.10.2023 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Лісовий О.О. позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Додатково зазначив, що станом на теперішній час позивач не має первинного договору найму, позовна вимога визначена стороною позивача, як укладення додаткового договору найму, в який вписати членів його родини. Не згодний з позицією представника відповідача щодо неналежного відповідача, оскільки відповідач не має обмежень щодо укладання договорів найму, що підтверджується його статутом. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнала з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначила, що КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» не є належним відповідачем у справі, оскільки лише формує пакет документів для передачі Виконавчому комітету Богуславської міської ради для розпорядження щодо укладання договорів найму. Таким чином позовні вимоги мають бути пред`явлені саме до власника квартири - територіальної громади м.Богуслав в особі Богуславської міської ради. Додатково пояснила, що до повноважень відповідача відноситься лише формування пакету документів щодо укладення договору найму та передача його до міської ради. В подальшому питання щодо укладення договору найму вирішується на виконкому. Лише після рішення виконкому відповідач має право укладати договір найму. Згідно з позицією сторони відповідача, позивач [PERSON] надав неповний пакет документів, оскільки третя особа [PERSON] повинна була надати дозвіл для укладання договору найму. Управитель будинку до теперішнього часу не визначений, а відповідач є підпорядкованим міській раді. Без дозволу останнього, відповідач не має права виконувати будь-які дії, оскільки будинок був прийнятий підриємством лише для приватизації. В подальшому представник відповідача додала, що на теперішній час із позивачем, на підставі ордеру, укладений договір найму із ДП «Укртрансгаз», датований 28.09.2012, який вступив в силу 01.10.2012. Вказаний договір є діючим, В судовому засіданні третя особа на стороні позивача [PERSON] зазначила, що вважає позов обгрунтованим та таким, що підлягає задовленню. Пояснила, що зареєстрована вона у своїх батьків. Власного житла вони із сином не мають. Відомості про батька до свідоцтва про народження її сина внесені на підставі ст.135 СК України. Разом із чоловіком- позивачем по справі та її сином мешкають у спірній квартирі. Вона є особою з інвалідністю 3 групи, має визначені законом пільги, однак не може ними користуватися, оскільки не зареєстрована в квартирі. Вважає, що її права також порушені через відсутність договор найму із нею та членами її родини. Додатково зазначила, що будинок знаходиться на балансі у відповідача, тому саме відповідач повинен укладати договір найму. В судовому засіданні третя особа на стороні позивача [PERSON] пояснила, що вважає позов необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначила, що позивач із родиною у спірній квартирі не мешкають, а мешкають в іншому житловому приміщенні, в квартиру вони іноді навідуються. Акт про проживання не підтверджує фактичне проживання позивача із родиною у спірній квартирі. Сама вона разом із дочкою не мешкає в цій квартирі, оскільки позивач своєю поведінкою створив умови, за яких вона була змушена із дитиною виїхати для проживання до іншого помешкання, яке орендує. В теперішній час в провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за її позовом про вселення до квартири, в якій вона зареєстрована із дочкою та позивачем по справі. Справа по суті не розглянута. В судовому засіданні представник третьої особи на стороні відповідача - адвокат Орло Ю.В. просила відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що позовна заява подана до неналежного відповідача, оскільки власником майна є громада в особі Богуславської міської ради. Станом на теперішній час не визначений управитель будинку, не створено ОСББ, тому договір фактично не може бути укладений. Задоволення позову призведе до порушення прав третьої особи [PERSON] та їх спільної із позивачем дитини під час здійснення приватизації квартири Судовим розглядом встановлено наступне. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема змагальність сторін та диспозитивність. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ордеру на жиле приміщення № 345/02 серія Зл, позивач [PERSON] з сім`єю 3 особи є наймачем кв. [ADDRESS] . Підстава видачі ордера: спільне рішення адміністрації і профспілкового комітету Золотоніського ЛВУМГ Філії УМГ «Черкаситрансгаз» ДК «Укртрансгаз» (Протокол № 7А від 05.07.2012р.) Склад сім`ї: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] - а.с.7. Згідно свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] позивач [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] зареєстрували шлюб 11.06.2021 - а.с.5. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] , [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . - а.с.11. Згідно посвідчення від 28.03.2019 серія [NUMBER] , [PERSON] є особою з інвалідністю 3 групи, має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». - а.с.10. Згідно довідки про склад сім`ї за січень 2021 року та довідки від 21.11.2023 №2267, в кв. [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, в квартирі проживають однак не зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] - а.с.6, 148. Згідно листа КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» від 10.05.2023 року № 231 на адресу позивача [PERSON] , останнього повідомлено, що для укладення договору найму йому необхідно надати копію ордера на квартиру та письмову згоду всіх повнолітніх осіб, яким надавалось житло, для згоди на включення в договір найму інших осіб, які не є в складі ордера. - а.с.12. Згідно листа КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» від 15.05.2023 року № 236, відповідач повідомив позивача, що не може укласти із ним договір найму до вирішення судових справ. - а.с.13. Щодо правового статусу відповідача, суду надана наступна інформація. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.11.2023 № 330949, видом економічної діяльності КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» є, зокрема, комплексне обслуговування об`єктів.- а.с.118-121. Згідно Акту приймання-передачі державного майна у комунальну власність від 10.03.2021, відповідною комісією проведено обстеження об`єкту приймання-передачі за адресою: [ADDRESS] , що належить Міністерству енергетики та вугільної промисловості України та запропоновано передати житловий будинок з державної власності до комунальної власності - у власність Богуславської територіальної громади. - а.с.131-132. Рішенням Богуславської міської ради від 27.04.2021 вказаний акт приймання-передачі був затверджений. - а.с.133. Згідно рішення Богуславської міської ради від 15.07.2021, враховуючи завершену процедуру реорганізації комунальних підприємств Богуславської міської ради «Богуславська ЖЕК», «Богуславводоканал», «Богуславтепловодопостачання» - створено комунальне підприємство Богуславської міської ради «Богуславське житлово-комунальне підприємство» та затверджений його Статут. - а.с.145. Згідно Статуту КП БМР «Богуславське житлово-комунальне підприємство» в редакції станом на 29.11.2023 та в редакції станом на 15.07.2021, підприємство є юридичною особою; самостійно здійснює свою діяльність на засадах повної господарської самостійності, госпрозрахунку та самофінансування. Видом діяльності підприємства відповідно до п.2.2.11 є здійснення відповідно до чинного законодавства операцій з нерухомістю (в тому числі: оренда, купівлі-продаж, будівництво підземних та наземних споруд, реконструкція, оновлення, тощо). Майно підприємства є комунальною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Здійснюючи право господарського відання підприємство володіє, користується зазначеним майном відповідно до чинного законодавства та статуту. - а.с.176-181, 183-188. Згідно рішення Богуславської міської ради від 25.08.2020 № 753-30-VII, будинок в [ADDRESS] прийняти безоплатно до комунальної власності - у власність Богуславської міської об`єднаної територіальної громади в особі Богуславської міської ради з послідуючою передачею на баланс КП БМР «Богуславська ЖЕК». - а.с.189. Згідно ст.136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Згідно листа Богуславської міської ради від 04.01.2024 КП БМР «Богуславське ЖКП» не має обмежень щодо укладання договорів із наймачами будинку [ADDRESS] . - а.с.173-174. При цьому суд враховує положення ст.814 ЦК України, відповідно до якого у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов`язки наймодавця. Позивач зазначає, що він добросовісно із новою сім`єю несе витрати по утриманню квартири, вони здійснюють всі належні комунальні платежі по кв. [ADDRESS] , тому вважає відмову в укладанні договору найму незаконною і такою, що порушує його права, як основного наймача даної квартири. Позивачем, на підтвердження сплати ним житлово-комунальних послуг за спірну квартиру до матеріалів справи додані копії відповідних квитанцій. - а.с.149-159, 157-158. В судовому засіданні третя особа [PERSON] зазначила, що є особою з інвалідністю 3 групи, має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи (Категорія 1) та має право на пільги та компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак вказаними пільгами вона не має можливості користуватися при оплаті комунальних послуг за місцем свого проживання в спірній квартирі, оскільки вона не зареєстрована в даному житловому приміщенні. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб. Відповідно до частин першої, третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 55 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п.35 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою КМУ від 07.02.2022 № 265, для реєстрації місця проживання (перебування) особа або її законний представник (представник) подає, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання (перебування) в житлі, зокрема свідоцтво про право власності, ордер, договір оренди (найму, піднайму), договір найму житла у гуртожитку (для студентів), рішення суду, яке набрало законної сили, про надання особі права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання або інші підтверджуючі документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання (перебування) особи здійснюється за згодою власника (співвласників) житла, наймача та членів його сім`ї, уповноваженої особи житла (зазначені документи та згода не вимагаються під час реєстрації місця проживання (перебування) малолітніх та неповнолітніх дітей за адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або законних представників (представників), або одного з них. В даному випадку суд зазначає, що згідно вимог діючого законодавства договір найму укладається на підставі ордера на жиле приміщення. (ст.61 ЖК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] є наймачем кв. [ADDRESS] на підставі ордера № 345/02 серія Зл. Вказаний ордера виданий [PERSON] із сім`єю 3 особи із складом сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Вказана обставина визнана також учасниками справи. Порушення своїх прав позивач вбачає у відмові відповідача в укладенні договору найму спірної квартири із ним та членами його родини - [PERSON] та [PERSON] , оскільки його родина несе витрати по оплаті комунальних послуг. Разом із тим, позивач [PERSON] є наймачем спірної квартири та зі зміною власника майна до нового власника перейшли права та обов`язки наймодавця, тому відсутні підстави для укладення договору найму із новим власником. Таким чином, права [PERSON] як наймача спірної квартири не порушені. Крім того, суд зазначає, що в силу положень ст.68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги, тому не вбачає в даному випадку порушення прав позивача як наймача спірного житла. Разом із тим позивач зазначив, що діями відповідача порушуються права його дружини [PERSON] , яка не має іншого житла, є особою з інвалідністю 3 групи та має статус потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Зазначив, що його дружина потребує окремої кімнати та окремої кімнати, також, потребує її неповнолітній син. В судовому засіданні третя особа [PERSON] зазначила, що відповідачем порушуються її права, оскільки через відмову відповідача укладати договір найму із нею, вона позбавлена можливості використовувати надані їй державою відповідні пільги по сплаті комунальних послуг. Суд констатує, що з урахуванням фактичних обставин справи, порушені права саме третьої особи як користувача жилим приміщенням в частині використання гарантованих державою пільг по оплаті комунальних послуг. В обгрунтування своїх висноків суд виходить з наступного. Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно із частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 46 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод, визначає, що рішення Європейського суду є обов`язковими для держав-учасниць Конвенції. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, регламентує, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Також Конвенцією передбачене поняття "житло" яке не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява №58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Зокрема згідно із правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 24 лютого 2021 року у справі N 296/4642/19, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. У розумінні п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла, воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання "вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав особи на житло" (рішення у справі "Пауел та Райнер проти Великобританії" від 21.02.1990, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 та "Рохля проти України" від 17.05.2011). Таким чином суд зазначає, що згідно із встановленими обставинами у цій справі, спірна квартира є житлом позивача у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). ЄСПЛ вказує, що найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24 квітня 2014 року). ЄСПЛ не виключає можливості того, що особа, яка має право на користування житлом, не будучи його власником, може мати майнові права або інтерес, визнані відповідно до внутрішньодержавного законодавства, щодо житла, і такий інтерес буде представляти його або її "майно", що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Однак за загальним правилом право проживати в певному нерухомому майні, що не належить заявнику, не складає "майно" за змістом зазначеного положення (PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13 and 15320/13, § 78, ЄСПЛ, від 11 січня 2017 року). Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (стаття 396 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача. Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову. У цій справі суд приходить до обгрунтованого висновку, що встановлені фактичні обставини справи підтверджують порушення прав саме третьої особи [PERSON] , як користувача майна, а не позивача по справі, як наймача спірної квартири. Суд зазначає, що позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, а тому він є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9). У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: "Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити". Водночас не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. На підставі вищенаведеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Згідно ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати не підлягають стягненню з відповідача у зв`язку із необгрунтованістю пред`явленого позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed