Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Заявники звернувся до суду з заявою і просять: - встановити факт народження дитини - [PERSON] , жіночої статі, дата народження [INFO] , місце народження: м.москва, російська федерація, у батьків: мати дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, батько дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянин України, для проведення державної реєстрації народження дитини у відповідному РАЦС України; - встановити факт народження дитини - [PERSON] , жіночої статі, дата народження [INFO] , місце народження: м.москва, російська федерація, у батьків: мати дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянка України, батько дитини - [PERSON] , [INFO] , громадянин України, для проведення державної реєстрації народження дитини у відповідному РАЦС України. Посилаються в заяві на те, що з 29 вересня 2012 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] виданого 29 вересня 2012 року Палацом одруження управління ЗАЦС адміністрації міста Ліпецьк, номер актового запису 2002. Від шлюбу у них народилися діти - [PERSON] , [PERSON] , що у зв`язку тимчасовим проживанням на території російської федерації, підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 15 лютого 2016 року Гагаринським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви, актовий номер запису про народження 163 та свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , виданим 15 лютого 2026 року Гагаринським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви, актовий номер запису про народження 164. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про громадянство» діти отримали паспорти громадян України для виїзду за кордон від 23 грудня 2020 року №№FZ712420 та FZ712442, про що були внесені записи до державного демографічного реєстру під №№20160201-00183 та 20160201-00208. З листопада 2016 року та станом на теперішній час діти проживають з батьками на території України, в тому числі з березня 2020 року за зареєстрованим місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з актом збройної агресії рф проти України та вторгнення російських військ задля знищення Української держави, розпочато процедуру розриву дипломатичних відносин, відповідно до норм міжнародного права, що призвело до припинення функціонування посольства України в рф, а також унеможливило проведення легалізації документів, в тому числі свідоцтва про народження дітей у встановленому порядку. Крім того, на сайті Міністерства юстиції України 05.04.2022 опубліковано повідомлення, що у зв`язку з повномасштабною триваючою збройною агресією російської федерації, якою порушено фундаментальні норми та принципи міжнародного права, відділами державної реєстрації актів цивільного стану України не здійснюватиметься будь-яке листування, що стосується співробітництва з установами юстиції росії і білорусі в рамках Конвенції про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, підписаної 22.01.1993 року в м.Мінськ, а також інших міжнародних договорів України з питань міжнародно-правових відносин та правового співробітництва у цивільних справах. Вважають, що на теперішній час вони позбавлені можливості документально підтвердити факт народження власних дітей за законодавством України, що створює суттєві труднощі при здійсненні поїздок, придбання майна та інше, оскільки чинний порядок реєстрації актів цивільного стану не передбачає можливості повторної видачі свідоцтва про народження за наявними документами, які були видані державою - агресором. Виходячи з цього, просять заяву задовольнити. Ухвалою суду від 18.09.2023 року заяву про встановлення факту народження дітей залишено без руху. Ухвалою суду від 28.09.2023 року відкрито провадження у справі. Заявники в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, про причину неявки суд не повідомили. 14.02.2024 року від представника заявників до суду надійшла заява про розгляд справи без участі представника заявників, просив заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи подав до суду заяву і просить розглядати справу в відсутності представника відділу. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Виходячи з цього, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності нез`явившихся осіб. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви, виходячи з наступного. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суди розглядають в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Отже, встановлюваний факт повинен бути юридичним, тобто від його встановлення у особи виникають, змінюються або припиняються особисті чи майнові права; чинним законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення. Судом встановлено, що від шлюбу заявників народилися діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Місце народження дітей - м.москва, російська федерація, відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 15 лютого 2016 року Гагаринським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви, актовий номер запису про народження 163 та свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 15 лютого 2016 року Гагаринським відділом ЗАЦС Управління ЗАЦС Москви, актовий номер запису про народження 164 (а.с.17-19, 21-23). За змістом п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» якщо державна реєстрація народження дитини проводиться за місцем проживання батьків чи одного з них, то за їх бажанням місцем народження дитини в актовому записі про народження може бути визначене фактичне місце її народження або місце проживання батьків чи одного з них. Державна реєстрація народження дитини проводиться не пізніше одного місяця з дня її народження, а у разі народження дитини мертвою - не пізніше трьох днів. Підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності закладу документа охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч. 1 ст. 144 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. За змістом ст. 7 Закону України «Про громадянство України» особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Звертаючись до суду заявники посилаються, що на теперішній час вони позбавлені можливості документально підтвердити факт народження власних дітей за законодавством України, що створює суттєві труднощі при здійсненні поїздок, придбання майна та інше, оскільки чинний порядок реєстрації актів цивільного стану не передбачає можливості повторної видачі свідоцтва про народження за наявними документами, які були видані державою - агресором. Частинами третьою-четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року №52/5 документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Отже, чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту смерті, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно-правовим договором. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. 10 січня 2002 року Верховна Рада України дала згоду на приєднання України до Конвенції 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Конвенція набрала чинності для України 22 грудня 2003 року і застосовується у відносинах з державами, що не висловили заперечень проти приєднання України до Конвенції. Частинами 1, 2 статті 1 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів передбачено, що вона поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави. Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Відповідно до ст. 2 Конвенції кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Згідно з ст. 3 Конвенції визначено, що єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Відповідно до ст. ст. 4, 5 Конвенції передбачений статтею 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французькою мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення. Статтею 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах передбачено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів. Верховною Радою 01 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Наслідком цього є те, що із дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з російською федерацією та республікою білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів 1961 року. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107 передбачено, що під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення. Отже, документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав, приймаються на території України без спеціального посвідчення, якщо така практика існувала станом на 24 лютого 2022 року відповідно до міжнародних договорів України. Як встановлено судом, факт народження дітей: [PERSON] та [PERSON] , в м. москва, російської федерації зафіксовано відповідним державним органом іноземної держави. Про народження дітей видані відповідні свідоцтва. Зазначені свідоцтва видані на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04 лютого 2023 року № 107 не потребують засвідчення апостилем та подальшої легалізації, отже вважаються дійсним на території України. Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. В заяві зазначено лише можливість у перспективі документально підтвердити факт народження дітей за законодавством України. Тобто, фактично підставою для звернення до суду є не визначені законом підстави для цього, а намір отримати свідоцтва про народження дітей державного зразка. З точки зору закону юридичні факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. При цьому для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення а також заявник має довести, що відсутня інша можливість одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо). При зверненні до суду заявниками не надано доказів того, що у будь-яких правовідносинах на території України виникли перешколи або було порушено право щодо невизнання свідоцтв про народження дітей державними органами чи посадовими особами України. Виходячи з викладеного вище, характеру юридичного факту, який просять встановити заявники, уже врегульованого законом, суд вважає, що заява про встановлення даних фактів є безпредметною і визначені законом підстави для їх встановлення відсутні. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Outcome: dismissed