Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Представник позивачки, адвокат Вовк М. В., звернувся до суду із даним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що у період з квітня 2009 року по квітень 2022 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилась дочка, [PERSON] . Оскільки шлюб не було зареєстровано та була відсутня спільна заява про визнання батьківства, то при реєстрації народження дитини запис про батька внесено зі слів позивача. [INFO] у сторін народилась дочка, [PERSON] , відомості про батька якої внесені також зі слів позивачки. Під час спільного проживання однією сім`єю сторони займались спільним вихованням та утриманням дітей, [PERSON] та [PERSON] . Відповідач не заперечував своє батьківство відносно [PERSON] та [PERSON] з моменту народження доньок. Проте останнім часом відповідач перестав приймати участь у вихованні дітей, піклуватися про їх духовний розвиток, лише інколи телефонує та відмовляється подати до органу РАЦС заяву про визнання себе батьком дітей. Доньки сторін проживають разом із позивачкою. Встановлення батьківства в судовому порядку є підставою для вирішення питання внесення змін до актових записів про народження дітей. Також встановлення батьківства в судовому порядку є підставою для вирішення питання про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей. Так доньки сторін проживають разом із позивачкою, яких вона утримує. Натомість, відповідач має реальну змогу сплачувати аліменти на утримання своїх доньок в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, оскільки він проходить військову службу та має стабільний дохід. На підставі викладеного просив суд визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зобов`язавши Покровський відділ ДРАЦС у місті Кривому Розі внести відповідні зміни до актового запису про народження дітей. Також просив суд стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подання позову та до досягнення дітьми повноліття, стягнувши також витрати на правничу допомогу у розмірі 12000 грн. Від представників третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, де було зазначено, що із заявою про визнання батьківства щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] відповідач, [PERSON] , до органів державної реєстрації актів цивільного стану станом на тепер не звертався, внаслідок чого вимоги позивачки про визнання батьківства в судовому порядку правомірні. Додавали, що при ухвалені рішення по справі підлягає вирішенню питання щодо прізвища та по-батькові кожної дитини у зв`язку з внесенням змін до актового запису про народження після визнання батьківства у разі задоволення позову. Також в резолютивній частині рішення слід вирішити питання про зміни підстав запису про батька з ч. 1 ст. 135 СК на ст. 126 СК. В частині вимог [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей відділ заперечень не має та покладає вирішення справи в цій частині на розсуд суду. Представник позивачки, адвокат Вовк М. В., у судовому засіданні, повністю підтримуючи доводи позову [PERSON] , просив суд задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач, [PERSON] , до судового засідання не з`явився за невідомих суду причин повторно, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, не надавши будь-яких заяв чи клопотань. Представники третьої особи до суду не з`явились, надавши заяву з проханням розгляд справи здійснювати без участі представника Покровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області. Отже, суд зі згоди представника позивача ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів за відсутності інших учасників процесу. Таким чином суд, дослідивши письмові матеріали справи та допитавши свідків, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу України (далі - СК), якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 128 СК за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 СК, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК. За ч. 1 ст. 135 СК при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 16 травня 2018 року по справі № 591/6441/14-ц. Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 15 квітня 2021 року по справі № 361/2653/15-ц та від 17 лютого 2021 року по справі № 373/2257/18. Судом було встановлено, що за свідоцтвом про шлюб, актовий запис № 605 від 3 вересня 2022 року, виданим Саксаганським відділом ДРАЦС у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] одружились 3 вересня 2022 року. За свідоцтвом про народження, виданим Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1012 від 14 вересня 2010 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . При цьому на підставі інформації з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що реєстрація [INFO] [PERSON] , [INFO] , у актовому записі № 1012 була проведена Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, яким відомості про батька дитини були внесені до актового запису про народження на підставі заяви матері за ч. 1 ст. 135 СК України. Також відповідно до свідоцтва про народження, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 418 від 3 квітня 2012 року, вбачається, що [PERSON] народилась [INFO] , батьками якої зазначені [PERSON] та [PERSON] . При цьому на підставі інформації з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян вбачається, що реєстрація [INFO] [PERSON] , [INFO] , у актовому записі № 418 була проведена Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, яким відомості про батька дитини були внесені до актового запису про народження на підставі заяви матері за ч. 1 ст. 135 СК України. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , двоюрідна сестра [PERSON] , та [PERSON] , сусідка [PERSON] , вказували, що з 2011 року [PERSON] разом із [PERSON] мешкали сумісно із своїми доньками [PERSON] , 2012 р. н., та [PERSON] , 2010 р. н., в буд. [ADDRESS] однією родиною. Також із ними мешкав син позивачки від першого шлюбу, [PERSON] . При цьому [PERSON] , 2012 р. н., та [PERSON] , 2010 р. н., називали [PERSON] своїм батьком та дівчата його вважали татом, а останній також ставився до них саме як до своїх дітей. Після травня 2022 року [PERSON] служить в лавах ЗСУ, а сторони розійшлись, тому дівчата залишились мешкати із матір`ю. Однак й потім відповідач навідувався до них та гуляв із ними, називаючи їх своїми доньками. Факт проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в кв. [ADDRESS] разом із матір`ю, [PERSON] , починаючи з 20.02.2019 року, підтверджується витягами з Реєстру територіальної громади м. Кривого Рогу від 20.07.2023 року та від 03.01.2023 року. Також на підставі акту ЖБК «1 Травня», складеного 20.07.2023 року на підставі свідчень сусідів по будинку, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] разом із малолітніми [PERSON] та [PERSON] спільно проживали однією сім`єю та мали спільний побут в кв. [ADDRESS] з вересня 2011 року по квітень 2022 року. При цьому [PERSON] та [PERSON] займались вихованням та утриманням спільних дітей, [PERSON] та [PERSON] , а відповідач визнавав себе їх батьком. Факт родинних відносин між відповідачем, [PERSON] та позивачкою, [PERSON] , а також доньками [PERSON] та [PERSON] підтверджується долученими до справи численними фотографіями із зображенням [PERSON] разом із такими дівчатами та позивачкою. Крім того на підтвердження батьківства [PERSON] відносно дітей, [PERSON] та [PERSON] , матеріали справи містять роздруківку зі смартфона, в якій дівчата називають відповідача батьком та бажають із ним спілкуватися. Також суд зазначає, що на підтвердження факту батьківства [PERSON] відносно доньок, [PERSON] та [PERSON] , в справі мається роздруківка з рахунку в АТ «ПУМБ» позивачки, [PERSON] , за період з 1 січня 2023 року по 31 травня 2023 року, з якої вбачається, що на такий рахунок від відповідача, [PERSON] , надходили грошові кошти 19.01.2023 року на суму 25000 грн. та на суму 16000 грн.; 04.03.2023 року на суму 20000 грн.; 08.03.2023 року на суму 4000 грн.; 11.03.2023 року на суму 5000 грн.; 25.03.2023 року на суму 20000 грн.; 28.03.2023 року на суму 13100 грн.; 31.03.2023 року на суму 952 грн.; 08.04.2023 року на суму 4000 грн.; 22.04.2023 року на суму 20000 грн.; 22.05.2023 року на суму 20000 грн. Суд зазначає, що тест ДНК (судова молекулярно-генетична експертиза) станом на теперішній день є єдиним методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини (точність позитивного результату ДНК-аналізу - підтвердження батьківства - складає 99,999999 %). Доказова цінність такого тесту переважає будь-який інший доказ на підтвердження або оспорення кровного споріднення та має вирішальне значення у вирішенні спору даної категорії справ. Натомість, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Так за п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" (далі Постанова Пленуму ВСУ № 3) у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Суд зазначає, що на підставі ухвали суду від 13 вересня 2023 року було призначено за клопотанням представника позивача, адвоката Вовк М. В., по даній справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» ДОР», зобов`язавши [PERSON] з`явитись до експертної установи для відбору зразків для проведення експертизи та роз`яснивши, що за ст. 109 ЦПК наслідки ухилення від участі в експертизі. Також на виконання листа експертів КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» ДОР» судом було повідомлено [PERSON] про необхідність явки на експертизу 16 жовтня 2023 року. Однак, 1 січня 2024 року суд отримав від КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичних експертиз» ДОР» лист про те, що ухвала суду від 13.09.2023 року про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи повертається без виконання внаслідок неявки [PERSON] на експертизу 16 жовтня 2023 року та 11 грудня 2023 року. Враховуючи наведене вмотивування, суд на підставі оцінених у сукупності доказів, враховуючи встановлені обставини, дійшов переконливого висновку про можливість задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання батьківства відповідача з огляду на те, що [PERSON] про призначення молекулярно-генетичної експертизи був обізнаний, повідомлений про місце та час відбору зразків для проведення дослідження, проте не надав суду будь-яких доказів на підтвердження поважності причин неявки до експертної установи, чим умисно ухилився від проведення експертизи, що, враховуючи інтереси малолітніх дітей, є підставою для визнання [PERSON] батьком [PERSON] та [PERSON] . Так суд вказує, що судово-генетична експертиза у справі не була проведена, проте в суді було встановлено належними та допустимими доказами походження доньок позивачки, [PERSON] та [PERSON] , саме від відповідача, [PERSON] , внаслідок доведення спільного проживання сторін разом без реєстрації шлюбу на момент народження спільних дітей, фактичного визнання відповідачем таких дітей своїми, що встановлено на підставі зібраних доказів по справі у сукупності. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 23 жовтня 2019 року по справі № 382/2559/15-ц. Враховуючи наведені норми права та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] в частині визнання батьківства підлягає задоволенню шляхом визнання батьківства [PERSON] відносно доньок сторін, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , із внесенням відповідних змін до актових записів про народження дітей. Так відповідно до ч. 1 ст. 134 СК на підставі, зокрема, рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. На підставі п. 9 Постанови Пленуму ВСУ № 3 резолютивна частина рішення щодо визнання батьківства повинна містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по-батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Суд також зазначає, що за змістом ст. 18 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 27 Конвенції ООН про права дитини кожна дитина має право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. На підставі ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Згідно із ст. 180 СК батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За таких фактичних обставин, виходячи з наведених норм права, суд встановив, що на утриманні позивачки перебувають двоє малолітніх дітей, який відповідач відповідно зобов`язаний утримувати до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно із ч. 2 ст. 181 СК за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. На підставі ч. 3 ст. 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню на користь позивачки з відповідача, суд виходить з наступного обґрунтування. За п. 1-4 ч. 1 ст. 182 СК при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Суд зазначає, що доказів наявного у [PERSON] доходу відповідач суду не надав, як й доказів своєї непрацездатності чи перебування у нього на утриманні інших осіб. Суд у цьому сенсі вказує, що за ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Так за ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць становить з 1 січня 2024 року: для дітей віком від 6 до 18 років 3196 грн., а для працездатних осіб відповідно 3028 грн. Також за ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі в сумі 7100 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Так мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (з 1 січня 2024 року для дитини у віці від 6 до 18 років відповідно 1598 грн.), а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У свою чергу внаслідок переліченого вмотивування, зважаючи на встановлений розмір мінімальної заробітної плати в Україні, вбачається, що 1/3 частки від доходу відповідача, який є працездатного віку, може становити відповідно близька 2366,67 грн. (7100 / 3 = 2366,67), внаслідок чого 1/6 частка від такого доходу становитиме відповідно 1183,33 грн, що менше ніж гарантований розмір аліментів на одну дитину відповідного віку, тобто менше 1598 грн. Однак, при цьому суд зазначає, що отримання відповідачем мінімальної заробітної плати чи наявність у нього на утриманні інших осіб, не звільняє його від обов`язку по утриманню малолітніх дітей шляхом сплати аліментів. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 7 листопада 2018 року по справі № 355/511/17 та від 25 вересня 2019 року по справі № 755/14148/18. Таким чином при вирішені даного спору суд виходить з якнайкращих інтересів дітей, зважає на загально визнаний розмір аліментів, що стягуються на двох дітей за ч. 5 ст. 183 СК, рівність прав обох малолітніх дітей відповідача, на утримання яких він повинен сплачувати аліменти, внаслідок чого дійшов висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання малолітніх [PERSON] та [PERSON] слід стягувати аліменти у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів щомісячно та до досягнення найстаршою донькою повноліття, тим самим заявлені позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання дітей саме з моменту звернення до суду з відповідною позовною заявою про визнання судом батьківства відповідача. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 28 серпня 2019 року по справі № 754/3558/16-ц та від 19 квітня 2023 року у справі №369/9386/17. Отже, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача підлягають задоволенню, починаючи саме з 24 липня 2023 року. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Також суд зауважує, що відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Суд встановив, що понесені позивачкою витрати на правничу допомогу в розмірі 12000 грн. підтверджується: свідоцтвом адвоката Вовк М. В., ордером № 1208508, договором від 17.07.2023 р. про надання правничої допомоги, де визначено види правничої допомоги та їх вартість для позивача на загальну суму 12000 грн., що підтверджується актом приймання-передачі правничої допомоги з деталізацією обсягу виконаних робіт адвокатом та їх вартості, а також квитанцією про проведення [PERSON] оплати послуг адвоката на суму 12000 грн. При цьому суд зауважує, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Аналогічна правова позиція була викладена неодноразово Верховним Судом, зокрема, у постановах від 11 листопада 2021 року по справі № 922/449/21 та від 3 жовтня 2019 року по справі № 922/445/19. Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим за відсутності клопотання відповідача про зменшення їх розміру, а також при цьому були дотримані критерії розумності їх вартості. Враховуючи, що суд повністю задовольнив заявлені позовні вимоги, то витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 12000 грн. підлягають стягненню в повному обсязі з відповідача на користь [PERSON] , як такі, що були доведені відповідно до ст. 137, 141 ЦПК. Крім того згідно із ст. 141 ЦПК, враховуючи, що суд повністю задовольнив вимоги щодо встановлення батьківства, а позивачка сплатила судовий збір за подання в цій частині позовної заяви до суду в сумі 268,40 грн., то витрати на проведення оплати такого судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Також за ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн., від сплати якого при подачі позовної заяви в частині вимог про стягнення аліментів [PERSON] звільнено за законом.

Outcome: approved