Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

До Дніпровського районного суду міста Києва звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Згідно заявлених вимог, позивач просить суд в порядку поділу майна подружжя стягнути із [PERSON] на свою користь 846 382,75 грн в рахунок вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; кадастровий номер - 3210500000:09:071:0086; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1 га., та квартири [ADDRESS] . Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 14 червня 2014 року сторони зареєстровали шлюб. Позивач зазначає, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2014 року придбано земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; склад угідь - 0,1000 га, та на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року придбано квартиру [ADDRESS] . Вказане нерухоме майно було зареєстровано за відповідачем. Рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 18 травня 2020 року у справі №359/1054/20, яке набрало законної сили 18 червня 2020 року, шлюб між сторонами розірвано. Разом з тим, відповідач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2021 року, за згодою позивача, продала земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 3210500000:09:071:0086 за 138 600,00 грн. Надалі, відповідач на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2022 року, за згодою позивача, продала квартиру [ADDRESS] за 1 554 165,50 грн. Позивач зазначає, що земельна ділянка та квартира були об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, та вважає, що позивачу, як колишньому чоловіку, належала 1/2 частка цього майна. Також позивач вказує, що на прохання відповідача ним було надано нотаріально посвідчені згоди на продаж земельної ділянки та квартири, а також на укладання договорів купівлі-продажу. Таким чином, на думку позивача, кошти отримані за продаж спільного сумісного майна є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, проте відповідач проігнорувала неодноразові звернення позивача про передання половини коштів, виручених від продажу майна, зокрема, вимога від 14 квітня 2023 року залишена відповідачем без реагування та належного виконання. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року відкрито провадження в даній цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.39-40) Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 травня 2023 року відмовлено в задоволені заяви позивача [PERSON] про забезпечення позову. (т.1 а.с.41-42) Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 01 червня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що вимоги позовної заяви не охоплюють все набуте у шлюбі майно, адже за час шлюбу відповідач придбала не тільки земельну ділянку та квартиру, а й інше майно за особисті заощадження, які позивач не віддає відповідачу добровільно, також відповідач отримав дохід від продажу будинку разом із земельною ділянкою, придбав транспортний засіб. Відповідач посилається на те, що позовна заява з додатками не була направлена відповідачу в паперовій формі, а отримана нею в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, в якій вона зареєстрована як адвокат. Крім того, на думку відповідача позовна заява не відповідає вимогам п.5, 6, 8 ч.3 ст.175 ЦПК України, відсутні докази направлення позивачем відповідачу вимоги. Також у відзиві зазначено, що позовна заява не містить обґрунтованого розрахунку сум, які витрачались на покупку квартири та земельної ділянки позивачем та відповідачем, а також сум що стягуються. Крім того, відповідач посилається на те, що у шлюбі з позивачем вона народила дитину, яка проживає в квартирі з відповідачем та вказує, що позивач не зазначає, яку суму коштів він витратив на покупку земельної ділянки та квартири начебто спільно з відповідачем, проте вказує суму, яку планує отримати - 846 382,75 грн. За доводами відзиву, позивач розраховує свій прибуток не з витрачених коштів на покупку квартири та земельної ділянки, а з коштів, які отримала відповідач від продажу нерухомого майна, проте вартість майна, що підлягає поділу, має визначатись виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Також відповідач стверджує, що вона використала особисті кошти, які були зароблені та накопичені нею до шлюбу з позивачем та збережені на депозитному рахунку. Крім того, позивач зазначає, що їй надавав кошти батько. Відзив містить також посилання на норми права, які регулюють збільшення або зменшення частки співвласника за обставин, які мають істотне значення. За доводами відзиву, позивачем не додано доказів дійсної вартості майна, що підлягає поділу, станом на дату звернення до суду, не надано доказів витрачених сум на покупку земельної ділянки та квартири, доказів використання своїх коштів. Також відповідач вважає позовну заява разом із додатками не належної якості та не посвідченими належним чином, адже додані до позовної заяви документи не прошиті та не пронумеровані, відмітка про засвідчення копій відсутня. Також, за доводами відзиву позивачем пропущений строк позовної давності для звернення з даним позовом до суду, оскільки відповідач 09 вересня 2019 року звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, спір з приводу майна, набутого за час перебування у шлюбі, був відсутній, тому відповідач заявляє про застосування позовної давності. Крім того, у відзиві зазначається, що реєстрацію шлюбу між сторонами вчинено без наміру створення сім`ї, адже позивач не мав наміру будувати сім`ю, а мав на меті заволодіти майном відповідача, коштами та примусити купити земельну ділянку, вимагаючи подарувати її та побудувати будинок, придбання квартири з метою подальшого її поділу. За доводами відзиву відповідач зазначає про можливість визначення фіктивного наміру щодо шлюбу. Також відповідач вказує, що позивач за весь час спільного проживання сторін не надав жодної гривні на потреби сім`ї, жив за рахунок відповідача та її заощаджень, відповідач помічала зникнення коштів, позивач вимагав від неї купівлю одягу, взуття, їжі тощо, та вчиняв інші дії, які за визначенням відповідача є економічним насильством як форма домашнього насильства. Наголошує на тому, що позивач не мав наміру створити сім`ю, маючи умисел заволодіти коштами та майном відповідача, що підтверджує своїми діями з 2014 року та звернувся до суду з позовом про стягнення коштів. (т.1 а.с.61-67) 13 червня 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, подана представником позивача [PERSON] - адвокатом Яворським А.В., в якому зазначається про помилковість посилань відповідача на обов`язок позивача надсилати вимогу про сплату коштів, які вона отримала за продаж спільного майна подружжя, адже законом не визначено обов`язкового досудового порядку врегулювання виниклого між сторонами спору, при цьому позивач надсилав відповідачу вимоги, про що надано квитанції. У відповіді зазначено, що заперечення відповідача правового статусу спільного сумісного майна спростовується п.13 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2014 року та п.12 договору купівлі-продажу квартири від 26 грудня 2014 року, згідно яких вони набуті у спільну сумісну власність подружжя сторін. Крім того, на відчуження зазначеного майна відповідач отримувала згоду позивача, що на думку сторони позивача, підтверджує перебування цього майна в спільній сумісній власності. При цьому зазначається, що презумпція спільності майна, набутого у шлюбі може бути спростована тим з подружжя, який це оспорює. Разом з тим, за доводами відповіді, долучені відповідачем виписки про наявність у неї 200 000,00 на депозитному рахунку в банку, не нівелюють правового статусу спільного сумісного майна, а свідчить про намагання ухилитися від обов`язку сплатити позивачу частку спільних коштів. При цьому, розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, отже, враховуючи, що земельна ділянка та квартира були об`єктами права спільної сумісної власності подружжя, позивачу, як колишньому чоловікові, належала частка спірного майна та оскільки відповідач продала квартиру та земельну ділянку і отримала з їх продажу 1 692 765,50 грн, що підтверджується умовами договорів, ці кошти є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та позивачу належить 846 382,75 грн - частка отриманих відповідачем від продажу коштів. При цьому, за доводами відповіді, відповідач ці кошти позивачу не передавала. Також зазначається, що право на отримання коштів від продажу спільного сумісного майна у позивача виникло 13 травня 2021 року та 20 вересня 2022 року відповідно, тобто з цих дат можна рахувати початок перебігу позовної давності. Крім того, у відповіді зазначається про продовження строків позовної давності на строк дії карантину та воєнного стану. Також, за доводами відповіді, позивачем заявлено до стягнення частину суми коштів, отриманих відповідачем від продажу спільного майна, вказаних у договорах, тому оцінку проводити не потрібно. У відповіді зазначається, що твердження відповідача про фіктивність шлюбу спростовуються рішенням суду про розірвання шлюбу, позовною заявою про розірвання шлюбу, народженням дитини, правочинами про набуття і відчуження спільного майна, наказом про стягнення аліментів, ухвалою суду про визначення місця проживання дитини, іншими судовими рішеннями, адже розірвання шлюбу відбулось саме за позовною заявою відповідача, якщо шлюб був би фіктивним, відповідач зверталась би з вимогами про визнання його недійсним. На думку сторони позивача доводи про фіктивність шлюбу свідчать про недобросовісну поведінку відповідача. Крім того, у відповіді наведені доводи щодо засвідчень копій документів при зверненні до суду через підсистему «Електронний кабінет», подання заяв через цю підсистему та зазначається, що через цю підсистему позивачем відповідачу було надіслано та надано суду докази надсилання до електронного кабінету відповідача поданих до суду документів. При цьому скановані документи були засвідчені кваліфікованим електронним підписом особи, що створила таку копію, що є належним засвідченням. Також у відповіді зазначено, що твердження відповідача про те, що між сторонами не було майнових спорів станом на 09 вересня 2019 року, ґрунтується на вмісті позову відповідача та є її суб`єктивною думкою, тим більше, що відчуження спільного майна відбулось після розірвання шлюбу. (т.1 а.с.84-90) 20 червня 2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, в яких зазначається, що на частину доводів відзиву позивач не висловив своїх заперечень, тому відповідач вважає, що останній погоджується з такими доводами відповідача. В запереченнях наводяться аргументи з приводу права позивача на досудове врегулювання спору, який добровільно його використовує, тому має обов`язок належного здійснення повідомлення про вручення поштового відправлення. Також у запереченнях наводяться доводи щодо використання для придбання квартири та земельної ділянки особистих коштів відповідача, аналогічні викладеним у відзиві. Та зазначається, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав майно, яке придбав під час шлюбу, витрачав майно на шкоду інтересам сім`ї. Крім того, відповідач посилається на те, що позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, коли йому стало відомо про порушення його прав. При цьому відповідач зазначає, що сторони не вели сімейного життя з часу реєстрації шлюбу - з 14 червня 2014 року, кожен жив окремим життям та своїми інтересами, шлюбних стосунків не підтримували, спільного господарства не вели, у зв`язку із чим було вирішено розірвати шлюб та наводить доводи щодо можливості визначення фіктивного наміру щодо шлюбу. Крім того, в заперечення наводяться доводи щодо вчинення позивачем до відповідача з часу укладання шлюбу домашнього насильства як то психологічного, сексуального, фізичного, сексуального насильства до сина без фізичного контакту. Також відповідач зазначає, що початком перебігу позовної давності є день коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, що на думку відповідача відповідає даті 15 червня 2014 року, адже дії позивача, який погодився з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначено про відсутність майнових спорів, та подальше звернення до суду з позовом про стягнення коштів суперечить попередній поведінці позивача. В запереченнях відповідач знову наполягає на тому, що вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Також відповідач наводить свої доводи та міркування щодо фіктивності шлюбу та вказує на те, що вона не просить визнати його недійним та повідомляє про наміри позивача не будувати сім`ю, а отримати певні права. У відповідача, за її доводами, є підстави вважати позивача шлюбним аферистом, який вчинив шахрайські дії та продовжує їх вчиняти, використовуючи допомогу нотаріусів, адвокатів, працівників поліції тощо. Відповідач також обґрунтовує фіктивність шлюбу фактами домашнього насильства. Крім того відповідача наводить доводи аналогічні викладеним у відзиві щодо неналежної якості документів та не отримання нею позову з додатками в паперовому вигляді. Крім того зазначає, що рішення суду про розірвання шлюбу не оскаржувалось, тому, на думку відповідача, підстави для розірвання шлюбу позивача влаштовували. (т.1 а.с.113-124) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про виклик свідків: приватного нотаріуса Хміль Т.М. та приватного нотаріуса Дудка О.С. (т.1 а.с.217-220, т.2 а.с. 45-49) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про визнання обов`язковою явки позивача в судове засідання. (т.2 а.с. 32-34, 45-49) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в задоволенні заяви відповідача [PERSON] про залишення позовної заяви без розгляду. (т.2 а.с. 35-39, 45-49) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2023 року визнано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Гаврилової О.В. - необґрунтованою. (т.2 а.с.44, 54-56) Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 листопада 2023 року закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. (т.2 а.с.99, 105-106) Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, а також направив до суду письмову промову в судових дебатах (т.2 а.с.170-182). Представник позивача - адвокат Яворський А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснив, що за змістом договорів купівлі-продажу земельної ділянки та квартири відповідач не заперечувала набуття майна у спільну сумісну власність, а при відчуження цього майна за змістом договорів убачається, що кошти сплачені саме продавцю - відповідачу у справі. При цьому відсутні докази передачі відповідачем позивачу частини коштів за продану нерухомість, які відповідач була зобов`язана передати але не зробила цього. Наголосив на тому, що все придбане у шлюбі майно і, відповідно, кошти від його реалізації є спільним сумісним майном подружжя. Також навів детальне обґрунтування щодо належності та допустимості доказів, поданих стороною позивача та зазначив, що між ним та клієнтом - позивачем у справі спочатку був укладений усний договір, на підставі якого ним вчинялись дії по збиранню доказів з державних реєстрів, доступ до яких він має, як адвокат. Додатково зазначив, що вартість відчуженого відповідачем майна на час розгляду справи не є предметом спору в даному провадженні. Також пояснив, що між сторонами була досягнута усна домовленість, що відповідач передасть кошти пізніше, але вона цього не зробила, тому їй була направлена письмова вимога. Крім того зазначив про відсутність підстав для відступлення від рівності часток колишнього подружжя в праві власності та відповідачем про це заявлено не було. Також представник позивача направив до суду письмову промову в судових дебатах (т.2 а.с.156-166) Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, надала пояснення аналогічні доводам, викладеним у заявах по суті справи та додатково пояснила, що використовувала на придбання майна виключно свої власні кошти, зароблені нею до шлюбу - від підприємницької діяльності. Зазначила, що сторони разом не проживали, їх відносини не мали ознак, притаманних сім`ї. Вказала на відсутність доказів вкладення позивачем коштів на придбання майна, як і доказів наявності у нього коштів. Щодо змісту договорів купівлі-продажу, укладених під час шлюбу пояснила, що не зазначення в їх змісті того, що майно набуте в особисту власність відповідача було лише формальністю, оскільки позивач цього не заперечував. Також пояснила, що отримувала відсотки з депозитних рахунків. Відповідач стверджувала, що позивач наполягав на придбанні майна саме під час шлюбу, а його згоди на придбання майна надавались формально. Також пояснила, що при продажу земельної ділянки позивач був присутнім особисто та не претендував на отримані від продажу кошти, оскільки не вважав це майно своїм. При цьому відповідач підтвердила, що грошові кошти від реалізації майна, набутого під час шлюбу, вона позивачу не передавала, а коли відповідач попросила у позивача згоду на відчуження майна, той переживав, куди відповідачем будуть витрачені кошти, на що відповідач йому повідомила, що має намір придбати квартиру для сина. Також повідомила, що з будь-якими позовами щодо придбаного у шлюбі майна вона не зверталась, в нотаріальному порядку поділ цього майна, як і належність його до особистої власності не посвідчувалось. Наполягала на визнанні доказів - документів, долучених до позовної заяви, - недопустимими доказами, при цьому не заперечувала факту укладання нею договорів, копії яких долучені до позовної заяви, та надання позивачем нотаріально посвідчених згод на придбання та відчуження земельної ділянки та квартири. Також відповідач пояснила, що вважає, що позовна давність в даній справі має відраховуватись з часу, коли сторони припинили ведення спільного господарства, тобто з 2019 року. Наполягала на тому, що земельна ділянка була придбана нею за її особисті кошти - проценти, отримані за трьома депозитними договорами, а квартира - за зняті з депозитних рахунків кошти. Також відповідач подала до суду письмовий виступ у судових дебатах (т.2 а.с.183-185) Вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом установлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] з 14 червня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2020 року (т.1 а.с.17) Вказаним рішенням суду встановлено, що від цього шлюбу сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Предметом спору в даній справі є грошові кошти в сумі 846 382,75 грн - частина отриманих відповідачем коштів у сумі 1 692 765,50 грн від продажу майна, набутого за час шлюбу. Судом установлено та вбачається з матеріалів справи, що 27 жовтня 2014 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передає у власність покупцю, а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки - 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - рілля - 0,1 га. (т.1 а.с. 17-зворот - 19) Продаж земельної ділянки вчинено за 89 720,00 грн. (п.4 договору) За змістом п. 13. цього договору, вказана земельна ділянка набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя під час зареєстрованого шлюбу з її чоловіком гр. [PERSON] , за його згодою, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом. 26 грудня 2014 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі продажу квартири, за умовами якого продавець зобов`язався передати у власність, а покупець зобов`язався прийняти у власність квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 19-зворот - 20) Продаж квартири вчинено за 148 000,00 грн. (п.6 договору) За змістом п. 12. цього договору, вказана квартира набувається покупцем у спільну сумісну власність подружжя під час зареєстрованого шлюбу з її чоловіком гр. [PERSON] , за його згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом. 13 травня 2021 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передає у власність (продає), а покупець приймає у власність (купує) земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки - 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - рілля - 0,1 га. (т.1 а.с. 21 - 22) Продаж земельної ділянки вчинено за 138 600,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору. Претензій у продавця та покупця стосовно розрахунку немає (п.4 договору). За змістом п. 11. цього договору, вказана земельна ділянка відчужується продавцем за згодою її колишнього чоловіка гр. [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом. Також в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 13 травня 2021 року, якою останній надає згоду колишній дружині [PERSON] на продаж вказаної вище земельної ділянки, підтверджує, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та стверджує, що договір купівлі-продажу укладається його колишньою дружиною в їх інтересах та на умовах, які вони обговорили. Також у заяві зазначається, що шлюбний договір, договір користування майном, договір про поділ майна подружжя ними не укладався. (т.1 а.с. 23) 20 вересня 2022 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець передає у власність покупцю (продає), а покупець приймає у власність від продавця (купує) квартиру [ADDRESS] . (т.1 а.с. 23-зворот - 25) Продаж квартири вчинено за 1 554 165,50 грн, що є еквівалентом 42 500,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору, своїм підписом на договорі підтверджує факт повного розрахунку. (п.4 договору). За змістом п. 10. цього договору, вказана квартира відчужується за згодою колишнього чоловіка продавця [PERSON] , що викладено у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом. Також в матеріалах справи наявна нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 23 грудня 2021 року, якою останній надає згоду своїй колишній дружині [PERSON] на продаж вказаної вище квартири, що належить їм на праві спільної сумісної власності та набута у період перебування у зареєстрованому шлюбі на умовах та за ціною на її власний розсуд. Також у заяві повідомляється, що шлюбний договір між ним і [PERSON] не укладався і встановлений законом режим спільної сумісної власності не змінювався. (т.1 а.с. 25-зворот) Державна реєстрація права власності за вказаними вище договорами купівлі-продажу була проведена в передбаченому законом порядку, що підтверджується інформацією з відповідних реєстрів (т.1 а.с.26-30) За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч.2 ст. 372 ЦК України). За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач посилається на те, що квартира та земельна ділянка, набуті під перебування сторін у шлюбі, були придбані за її особисті кошти, заощаджені нею до укладання шлюбу із позивачем. Крім того, відповідач зазначає, що кошти їй надавав її батько, не конкретизуючи, на що такі кошти були витрачені. На підтвердження своєї позиції відповідачем подано до суду свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] (дата проведення державної реєстрації 01 жовтня 2004 року) (т.1 а.с.70). Також відповідачем надані суду довідки АТ КБ «ПриватБанк» щодо депозитних рахунків, відкритих нею в банку (т.1 а.с.71, т.2 а.с.118) та виписки банку за трьома депозитними договорами, відкритими відповідачем (т.1 а.с.72-79). Так, з виданих банком довідок від 02 червня 2021 року та від 20 грудня 2023 року вбачається, що [PERSON] мала в АТ КБ «ПриватБанк» три депозитні рахунки: два з датою відкриття 18 червня 2012 року, суми вкладів по 200 000,00 грн, дата розірвання - 23 грудня 2014 року та один з датою відкриття 19 червня 2013 року на суму 200 000,00 грн з датою розірвання - 24 грудня 2014 року. Також з довідки від 02 червня 2021 року вбачається, що в подальшому відповідачем були відкриті та закриті депозитні валютні рахунки. При цьому, з наданих відповідачем виписок АТ КБ «ПриватБанк» за трьома депозитними договорами, укладеними із [PERSON] 18 червня 2012 року та 19 червня 2013 року, розірваними відповідно 23 грудня 2014 року та 24 грудня 2014 року вбачається здійснення за кожним із цих договорів операції - переведення сум депозитів на іншу картку: 23 грудня 2014 року два переводи по 191 309,59 грн та 24 грудня 2014 року перевод на суму 191 271,23 грн. Таким чином відсутні підстави вважати, що ці депозитні кошти або частина із них були використані відповідачем на придбання квартири за договором купівлі-продажу квартири, укладеним 26 грудня 2014 року. Доказів того, що будь-яка сума із процентів, отриманих відповідачем за депозитними договорами була спрямована нею на придбання земельної ділянки за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2014 року матеріали справи також не містять. Також стороною відповідача не надано суду жодного доказу в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження того, що кошти на придбання земельної ділянки та квартири відповідачу були надані її батьком, як і того, що кошти в будь-якій сумі їй надавались батьком. Що стосується доводів відповідача про те, що позивач не брав участі особистими коштами в придбанні квартири та земельної ділянки, набутих під час шлюбу, та що позивачем не надано суду доказів розміру доходу, який останній отримував, суд зазначає, що саме на відповідача [PERSON] , як на ту з колишнього подружжя, яка стверджує, що майно було придбано за її особисті кошти, покладено обов`язок спростування режиму спільного сумісного майна подружжя. Отже стороною відповідача не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання квартири та земельної ділянки, набутих у шлюбі з позивачем, повністю або частково за рахунок коштів, які належали їй особисто. Тому презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо грошових коштів, отриманих відповідачем від продажу об`єктів нерухомості, набутих у власність під час шлюбу залишається непохитною. Така презумпція могла бути спростована в судовому порядку, проте [PERSON] з позовом про визнання земельної ділянки та квартири її особистою приватною власністю не зверталась, а довідки банку та виписки за депозитними договорами не свідчать по те, що кошти були спрямовані на придбання земельної ділянки та/або квартири. Що стосується доводів відповідача з приводу часу припинення між сторонами шлюбних відносин, суд зазначає наступне. Відповідач зазначала в запереченнях, що з часу реєстрації шлюбу - 14 червня 2024 року сторони не вели сімейного життя, шлюбних стосунків не підтримували. При цьому, при наданні усних пояснень в судовому засіданні відповідача зазначила, що сторони припинили ведення спільного господарства з 2019 року. Відповідач посилається як на доказ відповідних обставин, на свою позовну заяву про розірвання шлюбу (т.1 а.с.68-69). Проте за викладеними в ній доводами, сімейне життя поступово погіршувалось на протязі 2016-2018 років. В наданій відповідачем суду копії заяви [PERSON] бориспільському міському голові зазначається, що сторони спільно не проживають з 01 червня 2019 року (т.1 а.с.125-127). При цьому доказів того, що з часу реєстрації шлюбу між сторонами на час придбання у спільну сумісну власність земельної ділянки та квартири, між сторонами були припинені відносини, притаманні подружжю, матеріали справи не містять. З приводу посилань відповідача на те, що вимоги позовної заяви не охоплюють все набуте у шлюбі майно, суд зауважує наступне. Одним із засад (принципів) цивільного судочинства є принцип диспозитивності (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Визначений ст. 13 ЦПК України принцип диспозитивності у цивільному судочинстві реалізується шляхом вільного використання та розпорядження такими процесуальними правами, які, зокрема, впливають на виникнення, рух, розвиток і закінчення судового розгляду (право на звернення з позовом, право на зміну предмета або підстав позову), випливають з участі у розгляді справи, забезпечують сторонам належний судовий захист. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 760/23795/14-ц, від 01 квітня 2020 року у справі № 686/24003/18, від 19 серпня 2020 року у справі № 287/587/16-ц. При цьому відповідач [PERSON] не скористалась своїм правом на звернення до суду із зустрічним позовом та не ставила вимог про поділ будь-якого іншого майна, набутого сторонами під час шлюбу. Що стосується доводів відповідача про те, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав майно, яке придбав під час шлюбу, витрачав майно на шкоду інтересам сім`ї та вчиняв домашнє насильство, суд зазначає наступне. Згідно абзацу 2 ч.2 ст. 372 ЦК України, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно роз`яснень, викладених в абзаці четвертому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Обов`язок, передбачений ст. 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених ст. 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Однак, за матеріалами справи (поданими сторонами доказами) неможна дійти обґрунтованого висновку про те, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. В даному випадку стороною відповідача не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження існування обставин, що мають істотне значення, визначених ч.2 ст. 70 СК України, для наявності підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя. За матеріалами справи вбачається, що Дніпровським районним судом міста Києва 06 грудня 2921 року було видано судовий наказ у справі №755/17124/21 про стягнення зі [PERSON] , на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходів), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 жовтня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. (т.1 а.с.106-зворот) При цьому в матеріалах справи відсутні докази того, що розмір аліментів, які відповідач одержує на утримання сина, недостатній для забезпечення його фізичного, духовного розвитку та лікування, як і докази того, що відповідач не дбає про матеріальне забезпечення малолітньої дитини сторін. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про не доведення наявності підстав, передбаченихч.3 ст. 70 СК України, для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Належних та допустимих доказів вчинення позивачем домашнього насильства матеріали справи також не містять. З огляду на викладене, відсутні визначені законом підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності. Також відповідач у заявах по суті справи заявляє про фіктивність укладеного між сторонами шлюбу. Згідно положень ч. 2 ст. 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. При цьому, за матеріалами справи не вбачається, що укладений між сторонами шлюб у судовому порядку був визнаний недійсним через його фіктивність. Навпаки, шлюб між сторонами було розірвано саме за позовною заявою [PERSON] (т.1 а.с.68-69), зміст якої не містить посилань на фіктивність шлюбу. Щодо доводів відповідача з приводу наявності підстав для визнання недопустимими доказами поданих стороною позивача документів, а саме копій нотаріально посвідчених договорів та заяв, а також інформаційних довідок з державних реєстрів щодо нерухомого майна та довідки про перебування позивача на військовій службі, суд не вбачає визначених законом підстав для визнання цих доказів недопустимими, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст. 78 УПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідач у своєму клопотанні зазначає, що довідка від 10 жовтня 2023 року викликає сумнів з приводу її достовірності або є фальшивою, проте самі по собі сумніви відповідача з цього приводу не можуть бути достатньою підставою для визнання судом доказу недопустимим. Представник позивача в своїх поясненнях вказував на те, що в квітні 2023 року між адвокатським об`єднанням та позивачем [PERSON] було укладено усний договір про надання правничої допомоги. При цьому згідно ч. 2 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правничої допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правничої допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До клопотання позивача про розгляд справи без його участі, останнім долучено довідку про перебування на військовій службі (т.1 а.с.189). Повноваження представника позивача адвоката Яворського А.В. підтверджуються ордером, виданим на підставі договору про надання правової допомоги від 29 травня 2023 року (т.1 а.с. 91-зворот). Інформаційні довідки з державного реєстру щодо об`єктів нерухомого майна сформовані адвокатом 02 травня 2023 року. Тому суд погоджується з доводами сторони позивача, що збирання доказів здійснювалось адвокатом на підставі усного договору про надання правничої допомоги, укладеного згідно п.2 ч.2 ст. 27 «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». При цьому представником позивача наведено докладене обґрунтування з приводу правомірності здобуття адвокатом сканованих копій договорів із ДРРП, в порядку надання позивачу правничої допомоги, з посиланням на положення п.10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 року № 553), ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п.4 Порядку доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року N 1127 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 червня 2018 року N 484). Крім того, відповідач в судовому засіданні не заперечувала як факту укладання нею наданих стороною позивача договорів купівлі-продажу так і змісту цих договорів, а також надання позивачем нотаріально посвідчених згод на придбання та відчуження земельної ділянки та квартири. Тому відсутні підстави для визнання доказів, наданих стороною позивача, недопустимими. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що за матеріалами справи доведено, що сторонами під час перебування сторін у шлюбі набуто у спільну сумісну власність подружжя квартиру та земельну ділянку, презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо цих об`єктів нерухомості відповідачем не спростована, після розірвання шлюбу, за згодою позивача, відповідачем було здійснено продаж цих земельної ділянки та квартири за ціною 138 600,00 грн та 1 554 165,50 грн відповідно, проте частину від отриманих коштів відповідачем позивачу надано не було, що не заперечується [PERSON] . Тому суд вважає правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача частини коштів, отриманих від продажу спільного сумісного майна подружжя, що становить 846 382,75 грн. З приводу доводів відповідача щодо не визначення дійсної вартості відчужених нею земельної ділянки та квартири на час розгляду справи, суд зауважує, що предметом спору в даній справі є не поділ цієї нерухомості, а реальна сума коштів, отримана відповідачем від продажу спільної сумісної власності подружжя, тому такі доводи є недоречними, адже один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину від реальної суми, за яку було продано спільне майно. Відповідачем у відзиві викладена заява про застосування позовної давності. За змістом ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). За ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже в даному випадку початок перебігу позовної давності пов`язується не з наступною датою після укладання шлюбу (про що зазначається відповідачем у запереченнях (т.1 а.с.118-119)), не з датою фактичного припинення шлюбних відносин та не з датою набрання законної сили рішенням суду про розірвання шлюбу, а з датами в які відбулось відчуження спільного майна подружжя. Спільне сумісне майно сторін було відчужено відповідачем за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 13 травня 2021 року та за договором купівлі-продажу квартири від 20 вересня 2022 року. Отже станом на дату звернення позивача з даним позовом до суду через систему «Електронний суд» - 17 травня 2023 року позовна давність пропущена не була. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність визначених законом підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - стягнення з відповідача на користь позивача 846 382,75 грн в рахунок вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер - 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - рілля - 0,1 га, та 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 8 052,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved