Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] . Свої вимоги заявник мотивує тим, що вона є одноосібною власницею квартири [ADDRESS] , окрім неї у квартирі ніхто не зареєстрований. Разом з нею з її дозволу мешкає заінтересована особа [PERSON] зі своїм неповнолітнім сином на умовах добросусідства, підтримання порядку, сплати комірного та збереження майна. Однак, між нею та заінтересованою особою немає жодного порозуміння, почуття поваги, [PERSON] живе в її квартирі за її (заявника) рахунок, знищує цілісність квартири та меблі в ній, не сплачує комірне, не приймає участі в утриманні квартири, а навпаки приводить її своїми діями до занедбаного та непридатного стану. [PERSON] постійно створює конфліктні ситуації, які закінчуються гучними лайками, свідками яких стають сусіди, чим підривається її авторитет, а також систематично застосовує до неї психологічне та фізичне насильство, зокрема 10.02.2024 року, внаслідок якого їй (заявнику) було заподіяно тілесне ушкодження. Крім того, 10.04.2019 року [PERSON] рішенням Деснянського районного суду м.Києва визнана такою, що втратила право користування вказаною квартирою, але, користуючись недійсними відомостями про реєстрацію у квартирі (штамп у паспорті), зловживає своїми правами та вводить в оману поліцію. Посилаючись на викладені обставини, заявник вважає, що вона є особою, яка зазнала домашнього насильства, а тому просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 місяців та визначити наступні тимчасові обмеження її прав, а саме: заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання за адресою: [ADDRESS] ; заборонити [PERSON] вести листування, телефонні переговори з нею (заявиком) або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.02.2024 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Заявник [PERSON] будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. Заінтересована особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила. За таких обставин, відповідно до вимог ч.1 ст.350-5 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності учасників справи, за наявними у справі матеріалами. Відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що заявник є власником квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована з 13.08.2009 року одноособово. З рішення Деснянського районного суду м.Києва від 10.04.2019 року у справі № 754/61/19 вбачається, що заінтересована особа [PERSON] визнана такою, що втратила право користування вказаною квартирою. Як зазначила заявник, [PERSON] мешкає у вищевказаній квартирі з її дозволу. Відповідно до довідки № 1092 від 10.02.2024 року Деснянського районного травматологічного пункту, заявник [PERSON] 10.02.2024 року зверталась до травмпункту, встановлено діагноз: забій (нечитабельно) правої руки, подряпини обличчя зліва. Також, 10.02.2024 року заявник звернулась із заявою до Деснянського УП ГУ НП у м.Києві, в якій вказала про те, що 10.02.2024 року за місцем її проживання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між нею та її донькою виник конфлікт побутового характеру, в ході якого її донька [PERSON] , [INFO] , нанесла їй удар в її обличчя, тим самим спричинивши їй тілесні ушкодження, після цього пошкодила їй палець, внаслідок чого вона отримана діагноз «сильний забій», що підтверджується медичною довідкою. Обґрунтовуючи свою заяву, [PERSON] вказує про те, що [PERSON] постійно створює конфліктні ситуації, вчиняє щодо неї психологічне та фізичне насильство, що може призвести до тяжких наслідків, що змусило її звернутися до суду з даною заявою. Вирішуючи по суті вимоги заявника, суд виходить з наступного. Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 350-4 ЦПК України, у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч. 1 ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Спірні правовідносини врегульовані Законом України від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству», що визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п. 2, 7 ч. 2 ст. 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти). Відповідно до п. 3, 4, 14 та 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно з ч. 3 ст. 26 цього Закону, рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п. 9 ч. 1 ст. 1 згаданого Закону, оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією із характеристик якого є повторюваність. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У справі, що розглядається, встановлено, що між сторонами виникають конфлікти. Необхідність видачі обмежувального припису заявник аргументувала вчиненням щодо неї психологічного та фізичного насильства. В обґрунтування вказаних обставин заявником надано копію заяви до Деснянського УП ГУ НП у м.Києві та медичну довідку травмпункту. Разом з цим, наведені заявником обставини не містять ознак психологічного та фізичного насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї зі сторони [PERSON] , а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у зв`язку із не вчиненням щодо останньої обмежувального припису. Сам факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів свідчить про наявність 10.02.2024 року побутового конфлікту між заявником та заінтересованою особою, але не підтверджує факт того, що остання вчинила щодо неї насильство, що є необхідною умовою застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином, [PERSON] в порушення ст. 81 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів вчинення психологічного та фізичного насильства щодо неї, а також ризиків, які можуть наступити у майбутньому у випадку невидачі щодо [PERSON] обмежувального припису, а тому законних підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису у суду немає. Аналізуючи надані суду докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи та судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти заподіяння домашнього насильства щодо заявника. Враховуючи викладене, оцінюючи всі встановлені судом обставини та досліджені докази, суд дійшов висновку що доводи заявника про існування загрози вчинення [PERSON] домашнього насильства щодо неї чи продовження такого насильства в майбутньому, не знайшли своє підтвердження, а тому суд не вбачає ризиків настання фізичного, психологічного, економічного чи іншого виду насильства в майбутньому стосовно заявниці і вважає заяву не обґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає. З огляду на висновки суду про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог щодо видачі обмежувального припису, судові витрати, від яких заявник була звільнена при зверненні до суду з заявою про видачу обмежувального припису відповідно до правил ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed