Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

02.11.2023 року представник позивача [PERSON] - адвокат Ярошенко В.М. звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, в якому просить визначити місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з її матір`ю [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що від шлюбу з [PERSON] позивачка має дочку [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] , [INFO] , має статус дитини з інвалідністю. 05.11.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано. З моменту розлучення відповідач проживає окремо, з дитиною не спілкується, участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, ухиляється від сплати аліментів на дитину. [PERSON] притягувався до кримінальної відповідальності, спілкується з особами, які мають сумнівну соціальну репутацію, його поведінка та стиль життя є загрозливими для дитини. Між сторонами склалися непрості відносини, мається спір про визначення місця проживання дитини. Малолітня [PERSON] , [INFO] , в силу свого віку та стану здоров`я потребує постійного догляду з боку матері, а тому в найкращих інтересах дитини просить визначити постійне місце проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] . Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Позивачка [PERSON] пояснила, що дитина хворіє на діабет, потребує щоденного прийняття інсуліну. Витрати на придбання медичних препаратів для дитини становлять близько 10000,00 грн. на місяць. Відповідач матеріальної допомоги на лікування дитини не надає, пояснюючи це відсутністю у нього коштів. Рішенням суду за позовом [PERSON] було визначено порядок участі батька у вихованні дитини, однак відповідач дане рішення оспорює в апеляційному порядку. Вона (позивачка) не заперечує, щоб відповідач спілкувався з дочкою та брав участь у її вихованні, однак просить суд ухвалити рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, так як вважає, що з ураховуванням віку та стану здоров`я дитини саме проживання дитини з матір`ю буде в інтересах дитини, так як вона (позивачка) забезпечує належне лікування дочки, щоденно проводить необхідні медичні процедури, від яких залежить життя дитини, крім того, дитина з самого народження проживає разом з нею (позивачкою) і не уявляє собі іншого місця проживання, для дитини вона (позивачка) створила всі належні матеріально-побутові умови, дитину оточують рідні їй люди та друзі. Відповідач та його представник - адвокат Собина П.М. в судовому засіданні зазначили, що дитина проживає разом з матір`ю, і що між сторонами не існує спору про визначення місця проживання дитини, після чого заявили клопотання про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Судом ухвалено продовжувати судовий розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] та його представника, після чого відповідач з представником залишили зал судового засідання. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради в судовому засіданні просить врахувати при вирішенні справи висновок органу опіки та піклування 01-05/306 від 05.02.2024 року, відповідно до якого визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлено, що з 04.06.2016 р. по 05.11.2016 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. 05.11.2016 р. шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу шлюб від 05.11.2016 р. (а.с. 11). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] разом з матір`ю - [PERSON] , що не заперечується сторонами по справі. Встановлено, що [PERSON] є дитиною з інвалідністю до 18 років, що підтверджується копією посвідчення серія [NUMBER] , виданого 18.11.2022 р. (а.с. 9). Як вбачається з виписки № 6362 від 18.06.2021 р. з медичної карти стаціонарного хворого, дитина [PERSON] має діагноз: цурковий діабет 1 тип, важка форма, лабільний перебіг, глікемічний контроль оптимальний, хр. Гастродуоденопатія в стадії неповної клініко-лабораторної ремісії, функціональні зміни в серці (а.с. 13-14). Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 14.12.2022 р. по справі № 583/286/22 змінено розмір аліментів, стягуваних з [PERSON] за рішенням Охтирського міськрайонного суду від 14.12.2017 року на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , та стягнено з [PERSON] аліменти в твердій грошовій сумі по 2500 грн. щомісячно, що підлягає індексації відповідно до закону, на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , до повноліття дитини, починаючи стягнення з дня набрання даним рішенням законної сили, та аліменти сплачувати матері [PERSON] ; стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] пеню за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 38761,17 коп. Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо місця проживання малолітньої [PERSON] . Доказів про наявність домовленості між батьками дитини щодо місця проживання малолітньої дитини матеріали справи не містять. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди передусім повинні враховувати інтереси самої дитини, оцінюючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 157 СК України передбачено, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частинами четвертою - шостою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 (провадження № 61-17922св21), зроблено висновок, що «відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю. Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися при вирішенні питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією». Судом встановлено, що малолітня [PERSON] , [INFO] з народження проживає разом з матір`ю, яка опікується нею, приділяє увагу питанню здоров`я дитини, її розвитку та вихованню. Матір`ю створено належні матеріально-побутові умови для утримання, виховання, всебічного розвитку та догляду за дитиною, підстав, які б перешкоджали проживанню дитини з матір`ю, не виявлено. Це підтверджується також висновком органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради 01-05/306 від 05.02.2024 року від 05.02.2024 року, відповідно до якого органом опіки та піклування було проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини та встановлено, що дитина з народження проживає з матір`ю, матір`ю створено належні матеріально-побутові умови для утримання, виховання, всебічного розвитку та догляду за дитиною, потреби дитини задовольняються. [PERSON] навчається в 1 класі Охтирської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3, додатково відвідує гуртки з англійської мови, шаховий, «Соробан», малювання. [PERSON] є фізичною особою-підприємцем. Питання щодо визначення місця проживання дитини розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Охтирської міської ради. [PERSON] - батько дитини, повідомив, що не заперечує, щоб донька проживала разом з матір`ю, лише бажає з донькою спілкуватися та брати участь у її вихованні. Відповідно до висновку Органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради 01-05/306 від 05.02.2024 року орган опіки та піклування вважає, що визначення місця проживання дитини разом з матір`ю - [PERSON] , є доцільним та відповідає інтересам дитини. Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Охтирської міської ради - Гончар С.М. в судовому засіданні пояснила, що під час обстеження умов проживання малолітньої дитини працівниками служби у справах дітей під час бесіди з малолітньою [PERSON] було з`ясовано, що дитина бажає проживати з мамою, і іншого місця проживання навіть не уявляє, з мамою у неї склались довірливі відносини. У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20 (провадження № 61-9005св21), від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зазначено, що «міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах». У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що тлумачення частини першої статті 161 СК України дає підстави для висновку, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема, особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При вирішенні спору суд враховує, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, враховує ставлення обох батьків до виконання батьківських обов`язків, вік дитини, стан її здоров`я, турботу та піклування про неї, а також наявність у батьків роботи, заробітку, забезпеченості житлом та інші соціальні фактори, які свідчать про їхнє ставлення до утримання і виховання дитини, наміри і можливості виховувати малолітню дитину як повноцінного члена громадянського суспільства. При цьому суд виходить із першочергового значення та оцінки саме найкращих інтересів дитини. Батько дитини має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Враховуючи тривалість проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю, сталість її соціальних зв`язків з матір`ю, особисту прихильність дитини до матері, добросовісне виконання позивачкою батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення її усім необхідним, а також відсутність заперечень з боку батька щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю та відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали б на її виховання та розвиток, суд дійшов висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю [PERSON] , що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини, що має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору. Щодо судовий витрат суд зазначає наступне. Встановлено, що позивачем були понесені витрати, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги в розмірі 3000,00 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги № 06 від 10.10.2023 р., ордером серія АО № 1101423 від 26.09.2023 р., актом наданих послуг (виконаних робіт) від 11.10.2023 р., квитанцією від 11.10.2023 р. на суму 3000,00 грн. (а.с. 5, 24-27). Згідно ч.1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 30 Закону № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом, і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Водночас, для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача має бути встановлено, що позов позивача підлягає задоволенню, а також має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у ст. 30 Закону № 5076-VI. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. При визначенні суми відшкодування враховується критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). У пункті 269 Рішення у цій справі суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою (див. вищезазначене рішення щодо справедливої сатисфакції у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece), п. 55 з подальшими посиланнями). У рішенні Європейського суду «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. В відзиві на позовну заяву від 03.01.2024 р. відповідач зазначив, що заперечує проти задоволення вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 3000 грн., так як позовні вимоги є надуманими, відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю. Суд вважає завищеною оплату наданих послуг представником позивача - адвокатом Ярошенко В.М., оскільки дії, виконані адвокатом по справі, враховуючи невелику складність справи, не вимагали значного обсягу юридичної і технічної роботи та значних витрат часу на виконання даних робіт адвокатом. Враховуючи складність справи, критерій розумності та реальності адвокатських витрат, суд вважає за доцільне стягнути на користь позивача з відповідача витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 2000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн. На підставі викладеного, ст. ст. 7, 141, 161, 171 СК України, Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved