Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить стягнути: солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 16.03.2021 та договором поруки від 16.03.2021 в розмірі 25000 грн; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 16145,45 доларів США, проценти в розмірі 3230 доларів США, пеню за прострочення повернення позики за період з 31.01.2022 по 01.05.2022 в розмірі 15300 доларів США, за договором позики від 16.03.2021; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 16.03.2020 в розмірі 17000 доларів США. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 16.03.2020 позичив відповідачу 17000 доларів США під 2 % (місячних), передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої [PERSON] зобов`язався повернути борг до 30.01.2022. Крім того, 16.03.2021 позивач позичив відповідачу 17000 доларів США під 2 % (місячних), передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої [PERSON] зобов`язався повернути борг до 30.01.2022. У випадку неповернення у зазначений строк грошових коштів [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % (процента) від суми боргу за кожен день неповернення коштів. Також за умовами договору поруки від 16.03.2021 [PERSON] (поручитель) зобов`язався відповідати перед позикодавцем [PERSON] за виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики (розписки) від 16.03.2021, укладеного між позикодавцем та позичальником на суму 17000 доларів США до 30.01.2022 (п.1.1. договору поруки). Згідно з п. 2.1. договору поруки поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за неналежне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру поруки за даним договором, що становить 25000 грн. При порушенні позичальником зобов`язання перед позичальником за договором позики, позикодавець має право вимоги до поручителя ( в т.ч. у судовому порядку) у відповідності до даного договору ( п.3 договору поруки). Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому він вимушений звернутися до суду і в судовому порядку вимагати повернення боргу за договорами позики. Предмет та підстава позову не змінювались, позовні вимоги не збільшувались. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник-адвокат Якименко О.О., кожен зокрема, позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Позивач [PERSON] суду пояснив, що приблизно в 2016 році він познайомився із [PERSON] в м. Тернопіль на презентації його компанії, яка займалась рекламою та розповсюдженням продукції для здоров`я, після чого у них склалися партнерські стосунки. У 2020 році [PERSON] перейшов в іншу компанію куди також запросив і його з дружиною. Вони разом їздили по різних містах. Приблизно у лютому 2020 року [PERSON] попросив позичити у нього 17 тисяч доларів США. З цією метою 16.03.2020 року [PERSON] приїхав до нього в м. Калинівку і в автомобілі він передав йому кошти в сумі 17 тисяч доларів США, про що [PERSON] написав боргову розписку по якій сплачував йому відсотки. Коли розпочався карантин, то вони з [PERSON] перестали зустрічатися. У лютому 2021 року [PERSON] знову почав йому телефонувати та просити позичити йому гроші, однак він йому відмовив, оскільки [PERSON] ще не повернув йому раніше позичені кошти. Пізніше з ним зустрівся спільний знайомий його та [PERSON] - [PERSON] , який переконав його, що [PERSON] можна довіряти і що він за нього поручиться. На початку березня 2021 року, коли у них була презентація в м. Дніпрі, то [PERSON] до нього заїхав і вони разом поїхали на презентацію, після чого поїхали в м. Київ і він в автомобілі йому передав 17 тисяч доларів США, які були у трьох пачках (2 пачки по 5 тисяч і 1 пачка 7 тисяч). Коли приїхали в м. Житомир, то на автостанції в автомобілі [PERSON] написав йому розписку, про те, що він позичив у нього 17 тисяч доларів США, а також те, що вказані кошти зобов`язується повернути до 30.01.2022 року. Коли він приїхав з м. Житомира, то зустрівся з [PERSON] , який поручився відповідати перед ним за виконання зобов`язань [PERSON] . Однак у вказані в розписках строки [PERSON] борг не повернув. В зв`язку з цим він неодноразово телефонував до [PERSON] , однак останній слухавку не брав, а лише на початку лютого 2022 року взяв слухавку і сказав, що у нього відсутні кошти, щоб повернути борг. Після цього він вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Крім того, представник позивача - адвокат Якименко О.О. просив призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу в порядку ст. 246 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду показав, що у 2016 році він познайомився з [PERSON] в м. Тернопіль на презентації компанії. Оскільки у них виникли довірливі відносини, то він позичив у [PERSON] 10 тисяч доларів США під відсотки, які він йому періодично сплачував. Також він запрошував [PERSON] разом з дружиною безкоштовно на свої курси. В 2019 році [PERSON] почав змінювати відсотки та пеню. В 2020 році, коли вони повернулися з м. Дніпра, то він на зупинці в м. Житомирі написав йому розписку про отримання 16.03.2020 року в борг 17 тисяч доларів США, після чого він сплачував [PERSON] відсотки. Другу розписку він писав під тиском та під диктовку [PERSON] [INFO] в одному із готелів м. Львова про те, що 16.03.2021 року отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 17 тисяч доларів США. Також [PERSON] погрожував йому, що зірве семінар. В правоохоронні органи він не звертався, оскільки у них з [PERSON] були ділові та довірливі стосунки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши кожен з наявних у матеріалах справи доказ на предмет належності, допустимості та достовірності, а усі докази разом на предмет їх достатності в їх сукупності та взаємозв`язку, суд прийшов до такого висновку. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.03.2020 [PERSON] позичив відповідачу 17000 доларів США під 2 % (місячних), передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої [PERSON] зобов`язався повернути борг до 30.01.2022. Крім того, [PERSON] 16.03.2021 позичив відповідачу 17000 доларів США під 2 % (місячних), передачу яких було оформлено розпискою, відповідно до умов якої [PERSON] зобов`язався повернути борг до 30.01.2022. У випадку неповернення у зазначений строк [PERSON] зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % (процента) від суми боргу за кожен день неповернення коштів. Також за умовами договору поруки від 16.03.2021 [PERSON] (поручитель) зобов`язався відповідати перед позикодавцем [PERSON] за виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики (розписки) від 16.03.2021, укладеного між позикодавцем та позичальником на суму 17000 доларів США до 30.01.2022 (п.1.1. договору поруки). Згідно з п. 2.1. договору поруки поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за неналежне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру поруки за даним договором, що становить 25000 грн. При порушенні позичальником зобов`язання перед позикодавцем за договором позики, позикодавець має право вимоги до поручителя (в т.ч. у судовому порядку) у відповідності до даного договору ( п. 3 договору поруки). На день звернення [PERSON] із цим позовом до суду [PERSON] має заборгованість перед позивачем у розмірі 16145,45 доларів США, проценти в розмірі 3230 доларів США, пеню за прострочення повернення позики за період з 31.01.2022 по 01.05.2022 в розмірі 15300 доларів США, за договором позики від 16.03.2021 та за договором позики від 16.03.2020 в розмірі 17000 доларів США. Крім того, [PERSON] та [PERSON] мають солідарну суму боргу перед [PERSON] за договором позики від 16.03.2021 та договором поруки від 16.03.2021 в розмірі 25000 грн. Мотиви, з яких виходить суд. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є право відношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України). Як вбачається з приписів ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)». Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] були укладені договори позики, оформлені розписками від 16.03.2020 та 16.03.2021, згідно з якими відповідач [PERSON] отримав від позивача [PERSON] суму позики та зобов`язався її повернути за договором від 16.03.2020 до 30.01.2022, а за договором від 16.03.2021 до 30.01.2022, а також сплатити відсотки та пеню. В судовому засіданні відповідач [PERSON] підтвердив як факт отримання від позивача [PERSON] грошових коштів у борг, так і факт написання розписок від 16.03.2020 та 16.03.2021. За таких обставин суд визнає недостовірними пояснення в судовому засіданні відповідача [PERSON] про те, що розписку від 16.03.2021 про отримання у борг від [PERSON] грошових коштів в сумі 17 тисяч доларів США він писав під тиском та під диктовку [PERSON] , оскільки такі пояснення спростовуються як поясненнями в судовому засіданні самого позивача [PERSON] , так і відсутністю доказів звернення відповідача [PERSON] по даному факту із відповідною заявою до правоохоронних органів. Таким чином, дані договори є договорами позики, укладені у відповідній письмовій формі; складені позичальником розписки є одночасно і підтвердженням укладення договору позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики та строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договором позики у вказаному розмірі. Договори позики є реальними, і з даних договорів для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договорами, і відповідно для нього виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання. При цьому суд звертає увагу на ту обставину, що доказів непідписання відповідачем [PERSON] договорів позики, оформлених розписками від 16.03.2020 та 16.03.2021 або неотримання позики за цими договорами, відповідач не надав. Наявність у позивача [PERSON] оригіналів боргових документів-розписок відповідача [PERSON] свідчить про невиконання останнім взятих на себе зобов`язань. Відтак, позовна вимога про стягнення суми боргу за борговими розписками підлягає до задоволення. Крім того, до повного та безумовного задоволення підлягає також вимога [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою. Як зазначалось вище, частиною 1 ст. 1048 ЦК України чітко регламентовано, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом, а розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За договором позики від 16.03.2021 встановлено розмір процентів під 2 % (місячних). Позивачем проведено розрахунок процентів за договором позики, який відповідає умовам договору позики від 16.03.2021, а тому саме такий розмір процентів (3230 доларів США) підлягає стягненню з позичальника на користь позивача. Така позиція суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18. Також слід зазначити, що за змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За умовами договору від 16.03.2021 [PERSON] у випадку неповернення боргу у строк до 30.01.2022 зобов`язався сплатити пеню в розмірі 1 % (процента) від суми боргу за кожен день неповернення коштів. Позивачем проведено розрахунок пені за договором позики, який відповідає умовам договору позики від 16.03.2021, а тому саме такий розмір пені (15300 доларів США) за період з 31.01.2022 по 01.05.2022 підлягає стягненню з позичальника на користь позивача. Крім того, задля забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики (розписки) від 16.03.2021, 16.03.2021 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки за умовами якого [PERSON] (поручитель) зобов`язався відповідати перед позикодавцем [PERSON] за виконання зобов`язань [PERSON] , що виникли з договору позики (розписки) від 16.03.2021, укладеного між позикодавцем та позичальником на суму 17000 доларів США до 30.01.2022 (п.1.1. договору поруки). Згідно з п. 2.1. договору поруки поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за неналежне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру поруки за даним договором, що становить 25000 грн. При порушенні позичальником зобов`язання перед позичальником за договором позики, позикодавець має право вимоги до поручителя ( в т.ч. у судовому порядку) у відповідності до даного договору ( п.3 договору поруки). Такі умови договору поруки відповідають нормам цивільного законодавства, зокрема ст. 533 ЦК України. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, при чому, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. Частиною 3 ст. 554 ЦК України встановлено, що особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. З врахуванням наведених вище норм цивільного законодавства, а також умов укладених договорів між сторонами, визнання позову відповідачем [PERSON] , суд приходить до висновку, що відповідальність за такою вимогою мають нести солідарно боржник [PERSON] за договором позики від 16.03.2021 та його поручитель [PERSON] у розмірі суми поруки за договором позики. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із п.п.1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Отже, порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати професійної правничої допомоги та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Згідно з ч. ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Врахувавши вищевикладене, суд стягує з відповідачів на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог, документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору, а саме з: [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 12794,07 грн; [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 107,13 грн. Частиною 8 ст.141 ЦПК України регламентовано, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Враховуючи подану представником позивача [PERSON] -адвокатом Якименком О.О. заяву, питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу слід вирішувати у порядку, передбаченому ч.8 ст.141, п.5 ч.7 ст. 265, п.2 ч.1, ч.3 ст.270 ЦПК України, у разі подання відповідних доказів про оплату правничої допомоги протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Тому, суд вважає за необхідне у відповідності до вимог ст.246 ЦПК України призначити судове засідання для вирішення питання про судові витрати на професійну правничу допомогу та запропонувати представнику позивача [PERSON] -адвокату Якименко О.О. подати докази щодо розміру понесених [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу в строк до 19.02.2024. На підставі викладеного,

Outcome: approved