Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги мотивує тим, що 29.09.1999 [PERSON] , бабуся позивача склала заповіт на свого онука, [PERSON] , який був посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Патрєвою Ю.П. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У спадкову масу, що залишилася після смерті [PERSON] входила земельна ділянка площею 0,0605 га, що розташована по [ADDRESS] . Повідомляє, що інших спадкоємців у [PERSON] не було. Водночас зауважує, що право власності на успадковану земельну ділянку не зареєстрував, однак фактично користувався нею. В подальшому, 28.08.2021 отримав інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав про те, що власником даної земельної ділянки з 16.07.2021 є [PERSON] . Повідомляє, що відповідно до договору дарування земельної ділянки від 23.01.2008 нібито укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку [PERSON] . При цьому зазначає, що оригінал державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 129818 від 24.01.2003 після смерті бабусі знаходився у нього. Лише 01.07.2021 право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку було зареєстровано державним реєстратором [PERSON] . В подальшому, 16.07.2021 [PERSON] відчужив [PERSON] спірну земельну ділянку, що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Довбах Н.П. Посилаючись на те, що [PERSON] не мала наміру щодо укладання будь-яких договорів відчуження земельної ділянки та не підписувала договір дарування звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 23.01.2008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. за № 183 та скасувати рішення державного реєстратора Дашицької О.Л. від 01.07.2007 про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0605 га, що розташована по [ADDRESS] . Та витребувати спірну земельну ділянку з володіння [PERSON] шляхом скасування реєстрації права власності [PERSON] . Ухвалою суду від 27.10.2021 відрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. 13.06.2022 Друга Київська державна нотаріальна контора надала належним чином завірені копії з матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] 16.06.2022 від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов лист, про те, що наказом ЦМУ МЮ (м. Київ) від 10.01.2022 № 41/6 «Про припинення нотаріальної діяльності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Дашицької Л.Л. припинена з 12.01.2022 на підставі статей 30,30-1 Закону України «Про нотаріат». 04.07.2022 від Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов лист, про те, що наказом Головного управління юстиції у місті Києві від 18.05.2009№ 577/02 нотаріальна діяльність приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришина О.П. припинена з 22.05.2009 у зв`язку з анулюванням свідоцтва про право на зайняття нотаріальною діяльністю № 976, виданого Міністерством юстиції України 28 березня 1994 року на ім`я [PERSON] за неодноразові порушення вимог чинного законодавства при вчинення нотаріальних дій. 12.10.2022 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. на виконання ухвали суду надійшли матеріали, на підставі яких було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16.07.2021. Ухвалою суду від 08.11.2022 призначено у справі комплексну судову технічну експертизу документа - договору дарування земельної ділянки від 23.01.2008. Ухвалою суду від 01.12.2023 поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 23.01.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Клопотань про відкладення не надходило. В судовому засіданні приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. повідомила, що 16.07.2021 посвідчила договір купівлі-продажу земельної ділянки між [PERSON] та [PERSON] . Право власності [PERSON] підтверджувалося договором дарування земельної ділянки. Перед посвідченням правочину здійснила перевірку права власності відчуджувача, встановила його особу і особу покупця, перевірила бланк правочину дарування, здійснила перевірку щодо наявності обтяжень та заборон. Жодних обмежень щодо відчуження не виникало. Водночас зазначила, якщо експертизою буде доведено, що бланк договору підроблений, то позов підтримує. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов до наступного. 09.09.1999 [PERSON] склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Київської державної нотаріальної контори Патревою Ю.П. та зареєстрований в реєстрі за № 7-4387, відповідно до якого все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що матиме право за законом заповідала [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] . Другою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу щодо майна померлої № 596/2013, що підтверджується витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі спадкової справи. 10.09.2013 [PERSON] звернувся до Другої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. У спадкову масу серед іншого майна увійшла земельна ділянка площею 0,0605 га, що розташована по [ADDRESS] (кадастровий номер 8000000000:90:505:0075), що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 129818 від 24.01.2003. Як вбачається з матеріалів справи інших спадкоємців, передбачених законом та заповітом не має. В судовому засіданні позивач повідомив, що законом не встановлено термін на реєстрацію прийнятого у спадок нерухомого майна, а тому він не переоформлював земельну ділянку, вважаючи, що вона належить йому з моменту відкриття спадщини. 28.08.2021 зі змісту інформаційної довідки № 234617 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно дізнався, що власником вищезазначеної земельної ділянки є [PERSON] . Відповідно до наявної в матеріалах справи копії договору дарування земельної ділянки від 23.01.2008 [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0605 га (кадастровий номер 8000000000:90:505:0075), що розташована у [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. та зареєстрований в реєстрі за № 183. 01.07.2021 приватний нотаріус Дашицька Л.Л. на підставі відомостей з Державного земельного кадастру на земельну ділянку та договору дарування земельної ділянки від 23.01.2008 здійснила державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку (кадастровий номер 8000000000:90:505:0075), що розташована у [ADDRESS] , індексний номер: 59132153. 16.07.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Довбах Н.П. та зареєстрований в реєстрі за № 212, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0605 га (кадастровий номер 8000000000:90:505:0075), що розташована у [ADDRESS] . Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової технічної експертизи документів № 753/19245/21 від 21.11.2023 року бланк нотаріальної дії серії ВКС №239719, на якому виконаний договір дарування земельної ділянки від 23.01.2008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. не є відповідним зразкам дійсних аналогічних бланків нотаріальних дій, які знаходяться в офіційному обігу. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що земельна ділянка площею 0,0605 га у [ADDRESS] була придбана його бабусею, [PERSON] в 2003 році, з якою вони разом жили. На даній земельній ділянці займалися садівництвом. Після її смерті він успадкував майно, в тому числі спірну земельну ділянку, але так як не було достатньо грошей для сплати податку для реєстрації спадщини він її не зареєстрував (в 2020 році відмінили податок). В подальшому його батько, що має земельну ділянку неподалік, повідомив йому, що його земельною ділянкою хтось заволодів. Звернувся до правоохоронних органів. Додатково повідомив, що не знає хто такий [PERSON] і ніколи його не бачив. Свідок [PERSON] (батько позивача) повідомив, що має у власності на сусідній вулиці земельну ділянку. Побачив, що на земельній ділянці, яка належить сину щось змінилося, повідомив йому. В подальшому з`ясувалося, що хтось продав цю ділянку. Додатково повідомив, що спірна земельна ділянка належала його тещі, яка подарувала її його сину. Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що одним із принципів цивільного законодавства є свобода договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтєю 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 203 ч. 3 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). [PERSON] можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, доведені та підлягають задоволенню, оскільки бланк нотаріальної дії серії ВКС №239719, на якому виконаний договір дарування земельної ділянки від 23.01.2008, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Федоришиним О.П. не є відповідним зразкам дійсних аналогічних бланків нотаріальних дій, які знаходяться в офіційному обігу. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що зважаючи на встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, договір дарування земельної ділянки не відповідав зазначеним вище нормам права, суперечив порядку укладення договору дарування, був підписаний на бланку, який не відповідає зразкам дійсних аналогічних бланків нотаріальних дій, які знаходяться в офіційному обігу, а отже даний договір був спрямований на незаконне заволодіння майном позивача. Таким чином, у даному випадку, суд прийшов до висновку, що у дарувателя була відсутня воля на відчуження, належного їй майна, а тому договір є недійсним. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. Реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна. Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Вказану позицію ВСУ підтримала Велика Палата Верховного Суду, яка у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц зазначає, що захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. 30 серпня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/970/18 (ЄДРСРУ № 83953497) досліджував питання щодо підстав для подання віндикаційного позову. ВС зазначає, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Оскільки добросовісність набуття майна можлива лише тоді, коли майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, наслідком правочину, здійсненого з таким порушенням, є не двостороння реституція, а витребування майна із незаконного володіння (віндикація). Отже, право особи, яка вважає себе власником майна, підлягає захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача із використанням правового механізму, встановленого статтею 388 ЦК України. Аналогічна правова позиція висловлена 28 серпня 2019 року Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/17971/15-ц, провадження № 61-11692св18 (ЄДРСРУ № 83925662).За змістом статей 317, 318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 цього Кодексу). Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 Цивільного кодексу України . Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном. Таким чином, суд вважає, що вимога позивача скасування рішення державного реєстратора Дашицької О.Л. про реєстрацію права власності за [PERSON] та скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на дану земельну ділянку підлягає задоволенню, оскільки дана вимога прямо пов`язана з відновлення прав позивача щодо належного володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Так, суд дослідивши матеріали справи прийшов до висновку, що позивач з метою захисту своїх прав довів ті обставини на які посилався. Враховуючи зазначене, позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню в цій частині, а іншого стороною відповідачів не було спростовано. Виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та відсутність заперечень, суд приходить до висновку про те, що позивачем подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов підлягає задоволенню частково. У задоволенні інших позовних вимог слід відмовити, оскільки скасування реєстрації права власності на нерухоме майно призведе до поновлення порушеного права позивача.

Outcome: partial