Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

В липні 2023 року позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просила: встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] починаючи з вересня 2009 року по 24 грудня 2016 року; розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 грудня 2016 року у Обухівському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 388; визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок з допоміжними спорудами та земельні ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га і кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578 га за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку з допоміжними спорудами та земельні ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га і кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578 га за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що позивачка познайомилася з відповідачем в кінці 2008 року. З вересня 2009 року почали спільно проживати в однокімнатній квартирі позивачки в будинку [ADDRESS] . 21.05.2010 року від спільного проживання з відповідачем у них народилася донька [PERSON] . Після народження дитини вони з відповідачем захотіли придбати житло більшої площі або побудувати будинок, а тому 20.08.2014 року відповідач уклав договори купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га і кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578 га за адресою: [ADDRESS] , де побудували будинок. 24.12.2016 року вони з позивачем зареєстрували шлюб. Однак, на даний час між ними з відповідачем погіршились шлюбні відносини, а тому вважає за необхідне його розірвати. Разом з цим, оскільки відповідач не бажає ділити майно в позасудовому порядку, вона вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. 17 липня 2023 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 04.09.2023 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов, в якому вказує на те, що позивачка вводить суд в оману, зазначаючи неправдиві факти про їх спільне проживання. Зокрема, в позовній заяві про стягнення аліментів від 11.03.2011 року позивачка зазначила, що починаючи з лютого 2011 року вона не підтримує будь-яких стосунків з позивачем, тоді як в поданому до суду позові від 10.07.2023 року вказує, що вони проживали з вересня 2009 року по день реєстрації шлюбу як подружжя, а придбання земельних ділянок було їх спільною метою. Просить суд задовольнити позов частково та ухвалити рішення про розірвання шлюбу між ним та позивачем, а в задоволенні інших вимог позивача відмовити. 29.09.2023 року позивачка [PERSON] подала до суду відповідь на відзив відповідача, в якій вважає доводи відповідача безпідставними, оскільки на час придбання земельних ділянок він не мав достатніх заощаджень, щоб зробити це самостійно. Разом з цим, звертає увагу суду, що відповідачем не спростований факт знайомства та спільного проживання з вересня 2009 року та народження спільної доньки. 16.10.2023 року відповідач [PERSON] подав до суду заперечення в якому зазначає, що усе майно було набуто у власність до початку спільного проживання та вступу у шлюб з позивачкою, фінансування з будівництва та оздоблення будинку було здійснено повністю за власні кошти, тоді як позивачка не надала жодної інформації про розмір заробітної плати, яку вона отримувала в минулому та яка б дозволила накопичити необхідні кошти для купівлі земельних ділянок та будівництва будинку. 31.10.2023 року ухвалою судді Обухівського районного суду Київської області закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. 29.11.2023 року відповідач [PERSON] подав до суду клопотання, в якому просив допитати свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 29.11.2023 року позивачка [PERSON] подала до суду клопотання, в якому просила долучити до матеріалів справи ксерокопії фотознімків спільного проживання та допитати свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В судовому засіданні позивач пояснила, що познайомилась з відповідачем в 2008 році. Спочатку зустрічалися, а потім проживали спільно в належній їй квартирі в м.Обухів. Жили, як подружжя, мали спільний побут, піклувалися одне про одного. В травні 2010 року у них народилась донька [PERSON] . Коли доньці виповнилося трохи більше півроку, сторони припинили спільне проживання та відносин не підтримували. Вона зверталась до суду із позовом про стягнення аліментів. Орінтовно через два роки відносини між ним знову налагодились та вони почали проживати разом у її ж квартирі, як подружжя. Тоді ж вирішили подбати про покращення житлових умов, підшукували квартиру для обміну чи купівлі. Розглядали також варіант купівлі земельної ділянки та будівництва житлового будинку. В 2014 році відповідач повідомив її, що придбав дві земельні ділянки на яких вони згодом почали будівництво житлового будинку. Вона допомагала на будівництві, готувала їжу будівельникам, обробляла земельну ділянку, облаштовувала інтер`єр. Спочатку до будинку переїхав відповідач, а потім і вони з донькою. В грудні 2016 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. На разі відносини між ними не складаються, проживати разом не виходить через непорозуміння, тому вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримв та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що згоден на розірвання шлюбу та визнає за позивачем 1/10 частки домоволодіння. В частині інших вимог заперечував. Вказав, що дійсно познайомився з позивачем у 2008 році. Однак вони зустрічалися, факт спільного проживання заперечує. В травні 2010 року у сторін народилася спільна донька [PERSON] . Через деякий час вони посварилися, та не підтримували стосунки до 2013 року. Потім знову почали зустрічатися. Заперечує факт спільного проживання з [PERSON] до укладення шлюбу, як і участь останньої у купівлі земельних ділянок, будівництві та облаштуванні житлового будинку, земельної ділянки. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знає сторони у справі та їй відомо, що вони почали разом проживати до народження доньки, яка народилася в травні 2010 року. Жили як чоловік та дружина. Їй також відомо, що подружжя придбало земельну ділянку, де будували будинок в якому зараз проживають. Вони жили разом, разом працювали по господарству, виховували дитину. Якийсь час після народження доньки вони не проживали разом, однак потім все налагодилось. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач її сусідка по квартирі. Відповідача також знає, оскільки він проживав спільно з позивачем. Вона часто приходила до них у гості, бачила, що [PERSON] готує їсти, пере, чекає чоловіка з роботи. Він гуляв з дитиною на майданчику. Після народження доньки, в 2011 році вони розійшлися і приблизно два роки не підтримували відносини. Потім знову зійшлися, купили земельну ділянку, побудували будинок. Коли сторони спільно не проживали вона допомагала позивачу, якій було важко з маленькою дитиною. Свідок [PERSON] показала, що з сторонами була сусідами по квартирі. Подружжя познайомилось орієнтовно в 2009 році. В 2010 у них народилась донька. Років два Душеньки разом не проживали, а потім знову зійшлися. Вона бачила їх взаємовідносини, які були подружніми. Позивач дбала про чоловіка, готувала їжу, прала. В квартирі були його речі. Вони разом виховували доньку. Відповідач дружині дарував квіти. На 45 річчя зробив пропозицію. В грудні 2016 року вони розписались. В 2018 році переїхали жити в будинок, який побудували. Вона була у них в гостях. Свідок [PERSON] показала суду, що знає [PERSON] приблизно з 2009 року. З [PERSON] вони були справжнім подружжям. В 2010 році у них народилась донька [PERSON] . На початку 2011 року відповідач пішов з сім`ї. Позивачу було дуже важко, допомагали всі сусіди. Пізніше вона влаштувалась на роботу, стала на ноги. В 2013 році відповідач повернувся і вони стали проживати однією сім`єю. На 45 річчя він подарував дружині обручку, зробив пропозицію. Приблизно в 2015 році [PERSON] взяв на роботі кошти на будівництво будинку про що вона знає з його слів. Земельна ділянка у них тоді вже була і вони її обробляли. Їй також відомо, що спочатку сторони хотіли обміняти квартиру позивача на більшу, однак вона відмовила. Будинок будували разом та переїхали в нього також разом. Свідок [PERSON] показала суду, що в серпні 2014 року продала відповідачу дві земельні ділянки, що розташовані в м.Обухів площею 0,0500 га та 0,0577 га. Він особисто приїзджав на зустріч з нею, вів перемовини, був присутній при укладенні договорів. Позивача вона жодного разу не бачила. Свідок [PERSON] показав суду, що він тривалий час знайомий з відповідачем, вони мають спільний гараж. На початку 2015 року допомагав [PERSON] будувати житловий будинок. Будівництво здійснювалось відповідачем, він приймав рішення. У будівництві будинку приймали участь родичі відповідача. Позивача на будівництві він не бачив. Познайомився з дружиною відповідача лише в 2018 році. Суд, вислухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши надані докази, встановив наступні обставини. [PERSON] та [PERSON] познайомились в кінці 2008 року. [INFO] у позивачки та відповідача народилася донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження. 20.08.2014 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] укладено договори купівлі-продажу земельних ділянок з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га та з кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578. 02.12.2014 року рішенням Виконавчого комітету Обухівської міської ради № 1209 відповідачу погоджено об`єкт містобудування «Будівництво індивідувального житлового будинку загальною площею до 300 кв.м. у м. Обухів». 28.01.2015 року відповідачу видано Будівельний паспорт № [NUMBER] на будівництво індивідуального житлового будинку. 09.12.2015 року відповідач отримав технічний паспорт на будинок за адресою: [ADDRESS] . 25.03.2016 року відповідно до рішення Державного реєстратора № 28937725 було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3223110100:01:046:0026 на відповідача. 24.10.2016 року відповідач отримав акт допуску № К17-16-0165 на підключення будинку до електромережі. 24.12.2016 року позивачка та відповідач уклали шлюб, що зареєстрований Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 388. Кожна особа має право в порядку ч.1 ст.4 ЦПК України звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За положеннями частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці. Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Позивачка просила встановити факт їхнього з відповідачем проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня 2009 року по 24 грудня 2016 року, однак, матеріалами справи безспірно доведено, що саме з жовтня 2013 року сторони стали проживати однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу до його реєстрації. Вказані обставини підтверджуються показами свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, зокрема, медичною картою [PERSON] в якій містяиться записи про видачу лікарняного листа тату дитини, фотокартками спільного дозвілля та фактично підтверджується показаннями самого відповідача, який не заперечує, що після примирення восени 2013 року вони з позивачкою більше не припиняли відносин. Сукупність досліджених у справі доказів, на переконання суду, свідчить саме про спільне проживання сторін у справі, а не зустрічання, як про це заявляв [PERSON] в судовому засіданні з жовтня 2013 року по час реєстрації шлюбу. Близькі стосунки як чоловіка та дружини, у відсутність належних та безспірних доказів існування відносин притаманних сім`ї, не дають правових підстав до визнання їх чоловіком та дружиною до зазначеної дати. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимоги позивача про встановлення факту спільного проживання подружжя без реєстрації шлюбу. Згідно зі ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивачка просить суд визнати об`єктом спільної сумісної власності земельні ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га та кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , які за твердженням позивача, за були придбані ними спільно з відповідачем 20.08.2014 року в період їхнього спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та житловий будинок. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На підставі ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної "сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік недомовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 372 ЦК України, зазначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Як вбачається із матеріалів справи під час спільного проживання без реєстрації шлюбу сторони придбали земельні ділянки з кадастровим номером 3223110100:01:046:0026 загальною площею 0,0500 га і кадастровим номером 3223110100:046:0027 загальною площею 0,0578 га за адресою: [ADDRESS] та провели державну реєстрацію права власності на побужований під час спільного проживання житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на вищевикладене, а також те, що суд визнав доведеним факт спільного проживання однією сім`єю позивачки та відповідача без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2013 року, а тому набуті ними за час спільного проживання земельні ділянки та житловий будинок з допоміжними спорудами, на підставі ст. 74 СК України, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу між ними в рівних частинах. Що стосується розірвання шлюбу між сторонами, суд зазначає наступне. 24.12.2016 року сторони уклали шлюб, що зареєстрований Обухівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 388. Із позову, поданого на адресу суду встановлено, що спільне життя позивачки та відповідача не склалось через різні погляди на життя, подружні відносини фактично перестали існувати, шлюб існує формально та суперечить їх інтересам. Відповідно до\~статті 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею п`ятою Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частиною першою\~статті 24 СК України, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Аналіз наведених положень свідчить про те, що як при укладенні шлюбу так і при його розірванні передбачається реалізація волі жінки та чоловіка без будь-якої дискримінації та примушування та/або утримання у шлюбних відносинах. Згідно з частиною третьою\~статті 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зміст наведених норм матеріального права та враховуючи зібрані у справі докази суд доходить висновку, що відносини, які склалися між подружжям вказують на те, що їх подальше спільне проживання є неможливе, а тому надання строку на примирення суд вважає недоцільним. Позовні вимоги підлягають до задоволення. Згідно ч. 2 ст.114, абзацу 2 ч. 3 ст.115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Позивачем понесені та документально підтверджені судові витрати, які відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 9662 грн. 40 коп.

Outcome: partial