Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~28 грудня 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернулась до [PERSON] (далі: відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі: третя особа), з позовом про визнання відповідача батьком дитини [PERSON] , [INFO] , уродженки м. Харкова.В обґрунтування позовної вимоги позивач посилалась на проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від сумісного проживання сторони мають доньку [PERSON] . 03.12.2020 вони з відповідачем звернулись до третьої особи із заявами про визнання батьківства, в задоволенні яких відмовлено, що змусило її звернутись до суду з даним позовом. \~ \~ \~ \~09.03.2021 та 28.05.2021 представником відповідача подані заяви про визнання відповідачем позову. \~ \~ \~ \~Третя особа проти задоволення позову заперечувала посилаючись на перебування відповідача на території України без правових підстав, відсутність права користування правами і свободами, передбаченими ст. 26 Конституції України для іноземців, що перебувають на території України на законних підставах. \~ \~ \~ \~В подальшому\~третя особа\~своє ставлення\~до позову змінила, та подала письмові пояснення в яких вона проти задоволення позову не заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду є підставою для внесення змін до актового запису про народження. \~ \~ \~ \~До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились, що у відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. \~ \~ \~ \~Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини: \~ \~ \~ \~23.10.2020р. позивач народила дитину, дівчину, про що свідчить медичне свідоцтво про народження №2015, свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 03.12.2020р. \~ \~ \~ \~Державна реєстрації народження дитини здійснена відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджено Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження витяг № 00028775441 від 03.12.2020. \~ \~ \~ \~Як вбачається зі свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] , зазначені: [PERSON] , [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивач та відповідач звертались до третьої особи із заявою про визнання батьківства, в задоволенні якої їм відмовлено, про що свідчать листи №8588/22.1-10 від 11.12.2020, №8588/22.1-10 від 18.12.2020. \~ \~ \~ \~Відповідач є громадянином Йорданського Хашимітського Королівства, що підтверджується копією паспорту типу [NUMBER] , виданий 24.01.2019 р. \~ \~ \~ \~Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд висновує: \~ \~ \~ \~Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 5 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 СК України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 7 Конвенції про права дитини, дитина, наскільки це можливо, має право знати своїх батьків. Статтею 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст. 122 та 125 цього Кодексу. Загальні правила визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано нормами ст.125 Сімейного кодексу України. Так відповідно до ч.2 ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини (п. 1) або за рішенням суду (п. 3). Визнання батьківства за рішенням суду регулюється ст. 128 СК України. Відповідно до ч.1 та 2 ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Згідно положень ч.4 ст.128 СК України, позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Тлумачення ст. 128 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України. При вирішенні спору про визнання батьківства суд приділяє особливу увагу інтересам дитини, не ігноруючи при цьому інтереси ймовірного біологічного батька. Згідно зі ст.134 СК України, на підставі заяв осіб, зазначених у ст.126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнає себе батьком, сторони відповідно до вимог ст.126 СК України звертались до третьої особи із заявою про визнання відповідача батьком, однак їм відмовлено через знаходження відповідача на території України з порушенням термінів перебування. Згідно із ст. 26 Конституції України, іноземці та особи без громадянства, які знаходяться в Україні на законних підставах користуються тими ж правами та свободами, а також несуть такі ж самі обов`язки, що і громадяни України. Відповідно до ст.1 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі: закон) іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав. За змістом ч.15 ст.4 Закону, іноземці та особи без громадянства, які в`їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в`їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України. При цьому, документами, що засвідчують законність перебування іноземця, особи без громадянства на території України, можуть бути посвідка на постійне проживання та посвідка на тимчасове проживання. Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України "Про імміграцію" (далі: Закон №2491). Так, за визначенням ст.1 Закону №2491, імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання. Згідно з абз. 6 ст.1 Закону №2491 посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні. Матеріали справи не містять відомостей, що відповідач на законних підстав перебуває на території України. Разом з тим, зважаючи на положення ст.26 Конституції України та встановлений Сімейним кодексом України принцип рівності прав і обов`язків матері та батька дитини, при реалізації батьківських прав і обов`язків, законність перебування відповідача на території України, на реалізацію права відповідача на батьківство, не впливає. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі: Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зважаючи на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.

Outcome: approved