Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії -Дніпропетровське обласне управління АТ «Ощадбанк» про зняття арешту з майна, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що йому належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до нотаріуса з питанням оформлення договору дарування вказаного житлового будинку йому було відмовлено у зв`язку з наявністю обтяження нерухомого майна. Відповідно до інформації з Державного реєстру на будинок значиться тип обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 4870905, зареєстровано: 25.04.2007. 16:36:35 за №4870905 реєстратор: Приватний нотаріус Ситник О.В., 52500, Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Петровського, 54, (05615) 4-22-82, підстава обтяження: ссуда, б/н, 04.04.1996, Друга Синельниківська ДНК, Ощадбанк 2993, об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис, додаткові дані: архівний номер: 2430853ВМРЕК22904, архівна дата: 26.01.2001, дата виникнення: 26.01.2001, № реєстри: 70471-1472, внутр. № 0301С03В22Р24А2В5127, коментар: 3/96. Листом АТ Державний Ощадбанк України Акціонерне товариство Філія - Дніпропетровське обласне управління повідомило, що станом на 27.09.2023 у [PERSON] відсутні невиконані зобов`язання перед АТ «Ощадбанк». Банк не заперечує проти припинення іпотеки та зняття заборони на нерухоме майно - будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Додатково повідомлено, що для зняття заборони на відчуження нерухомого майна, йому необхідно особисто звернутися до будь-якого обраного державного реєстратора або приватного/державного нотаріуса. При зверненні до державного реєстратора та приватних/державних нотаріусів йому було відмовлено у знятті заборони на відчуження нерухомого майна та роз`яснено, що із заявою про зняття заборони повинен звернутися АТ «Ощадбанк». Через арешт, накладений на майно, нотаріус не має можливості посвідчити договір дарування. Таким чином, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує його право приватної власності, внаслідок чого позивач позбавлений можливості в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Просить зняти заборону з його майна. Представник відповідача [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому вважала позовні вимоги позивача незаконними та необґрунтованими, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів порушення його прав, які б свідчили про наявність перешкод у здійсненні ним прав користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до наданих копій документів, що підтверджують заборону, є можливість встановити ініціатора заборони, а саме: Оріхівська державна нотаріальна контора, в той же час, позивач визначає відповідачем АТ «Ощадбанк», який ніякого відношення до заборони не має. За даними АТ «Ощадбанк», [PERSON] відсутній в базі контрагентів Банку. Нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , в заставі Банку не перебуває. Позивачем не надано належних та допустимих доказів, що за ініціативи та участю АТ «Ощадбанк» в рамках вищенаведених норм було здійснено спірне обтяження майна позивача. Зазначені позивачем записи обтяжень є архівними та вносились безпосередньо третьою особою без участі чи ініціативи АТ «Ощадбанк». В матеріалах справи відсутні копії повідомлень АТ «Ощадбанк» на підставі яких можна було б встановити, що спірні обтяження дійсно зареєстровані за повідомленням та в інтересах АТ «Ощадбанк». Матеріали справи містять відомості про відсутність будь-яких боргових відносин між позивачем та АТ «Ощадбанк». Позивачем не наведено доказів, які б свідчили про існування перешкод щодо реалізації ним права розпорядження своєю власністю (житлового будинку) та не наведено доказів, які б вказували на вину Банку в реалізації позивачем своїх прав. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для звернення із зазначеним позовом до Банку. Просить позов [PERSON] залишити без задоволення. Представник позивача [PERSON] надала відповідь на відзив, в якому зазначила, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта приватним нотаріусом Ситник О.В. 25.04.2007 за №4870905 підставою реєстрації обтяження на будинок була позика Ощадбанку 2993. Тобто, саме Ощадбанк був заявником щодо обтяження майна, а [PERSON] користувався кредитним продуктом зазначеного банку. Представник відповідача [PERSON] надала заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що записи обтяжень є архівними та вносились безпосередньо третьою особою без участі чи ініціативи АТ «Ощадбанк». В матеріалах справи відсутні копії повідомлень нібито АТ «Ощадбанк», на підставі яких можна було б встановити, що спірні обтяження дійсно зареєстровані за повідомленням та в інтересах АТ «Ощадбанк». Позивачем не надано доказів, що між ним та відповідачем - Банком існують будь-які правовідносини, які б могли бути порушені Банком. Позивачем не наведено доказів, які б свідчили про існування перешкод щодо реалізації ним права розпорядження своєю власністю (земельною ділянкою) та не наведено доказів, які б вказували на вину Банку в реалізації позивачем своїх прав. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для звернення із зазначеним позовом до Банку. Окремо зазначають, що позивачем чітко не визначено суб`єктний склад відповідачів, а саме зазначено «Державний ощадний банк України» Акціонерне товариство філія - Дніпропетровське обласне управління». Однак, ні в позовній заяві, ні у відповіді на відзив позивачем не зазначено обов`язково реквізиту учасника справи - ідентифікаційний код, що унеможливлює чітко визначити відповідача. При цьому, за зазначеною в позові адресою знаходиться філія, а не АТ «Ощадбанк» як юридична особа, що дає підстави для висновку, що позов подано до філії. Просить позов [PERSON] залишити без задоволення. Представник позивача [PERSON] до початку судового розгляду справи надала заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] до початку судового засідання надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, та надавши їм належну оцінку, встановив наступне. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо суб`єкта від 03 листопада 2023 року наявна наступна заборона (архівний запис): реєстраційний номер обтяження: 4870905, зареєстровано: 25.04.2007. 16:36:35 за №4870905 реєстратором: Приватний нотаріус Ситник О.В., 52500, Дніпропетровська обл., м. Синельникове, вул. Петровського, 54, (05615) 4-22-82, підстава обтяження: ссуда, б/н, 04.04.1996, Друга Синельниківська ДНК, Ощадбанк 2993, об`єкт обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] . Згідно з відповіддю філії-Дніпровського обласного управління АТ «Ощадбанк» №103.11-17/5008/2023/с від 27 вересня 2023 року станом на 27 вересня 2023 року у [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) відсутні невиконані зобов`язання перед АТ «Ощадбанк». Банк не заперечує проти припинення іпотеки та зняття заборони на нерухоме майно будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Додатково повідомило, що для зняття заборони на відчуження нерухомого майна необхідно звернутись до будь-якого державного реєстратора або приватного-державного нотаріуса. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 ЦК України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована ст. 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами цивільного процесуального закону шляхом накладення арешту з метою забезпечення позову. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками, при цьому цивільним процесуальним законом визначено порядок скасування заходів забезпечення позову, у тому числі, скасування арешту майна. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За приписами ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати усунення будь-яких порушень права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. З матеріалів справи вбачається, що 25.04.2007 за №4870905 приватним нотаріусом Ситник О.В. зареєстровано обтяження у вигляді заборони (архівний запис) на об`єкт- жилий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , власником якого є [PERSON] . Підставою обтяження є ссуда, б/н, Друга Синельниківська ДНК, ощадбанк 2993. Тобто, саме Ощадбанк був заявником щодо обтяження майна. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому, необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 01.01.2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна; 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Стаття 73 Закону України "Про нотаріат" містить перелік випадків, коли державний нотаріус накладає заборону на відчуження об`єкта нерухомого майна. Так, заборона накладається тоді, коли\~установа банку, підприємство чи організація видає громадянинові позичку на будівництво, капітальний ремонт чи купівлю жилого будинку;\~посвідчується договір довічного утримання;\~посвідчується договір про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна;\~в усіх інших передбачених законом випадках. Згідно з пунктом 5 Глави 15 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 року (далі - Порядок), нотаріус знімає заборону відчуження майна при одержанні повідомлення\~про припинення, розірвання, визнання недійсним договору ренти, довічного утримання (догляду), спадкового договору;\~за рішенням суду;\~в інших випадках, передбачених законом. Отже, законодавством передбачено підстави та порядок зняття заборони відчуження нерухомого майна. Враховуючи необхідність документального закріплення підстав зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна (нотаріус не може зняти заборону без офіційного звернення), у разі особистого звернення до нотаріуса осіб, які є ініціаторами зняття заборони, та мають на це необхідні права та повноваження, нотаріусу слід відбирати від таких осіб відповідну заяву, в якій міститиметься прохання про зняття заборони відчуження нерухомого майна та до якої додаються необхідні підтверджуючи документи. При одержанні заяви та підтверджувальних документів, на виконання пункту 6.1. Глави 15 Розділу ІІ Порядку, нотаріус реєструє таку заяву в журналі реєстрації вхідних документів та робить відповідні відмітки в реєстрі для реєстрації заборон і арештів та в алфавітній книзі обліку заборон відчуження і арештів нерухомого майна. Після зняття заборони відчуження нерухомого майна нотаріус, який зняв заборону, може провести державну реєстрацію припинення обтяження (заборони), а також припинення іншого речового права (іпотеки) - у разі, коли знімається заборона з предмета іпотеки, в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З повідомлення АТ «Ощадбанк» №103.11-17/5008/2023/с від 27 вересня 2023 року вбачається, що станом на 27 вересня 2023 року у [PERSON] відсутні невиконані зобов`язання перед АТ «Ощадбанк». Банк не заперечує проти припинення іпотеки та зняття заборони на нерухоме майно будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Одночасно, банк зазначив, що для зняття заборони на відчуження нерухомого майна [PERSON] необхідно звернутись до будь-якого державного реєстратора або приватного-державного нотаріуса. Однак, враховуючи, що зняття заборони провадиться саме на підставі повідомлення банку про погашення боргу, що не було ним здійснено, суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо відсутності правовідносини між позивачем та відповідачем, які б могли бути порушені банком та існування перешкод для реалізації позивачем права розпорядження своєю власністю. Відтак, встановлені судом обставини справи та становище, в якому опинився позивач, дають підстави для висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів позивача у цьому випадку є прийняття судом рішення про зняття заборони відчуження належного йому нерухомого майна, з наступним поданням такого рішення відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна позивача в порядку, визначеному чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Що стосується заперечень відповідача в частині визначення його неналежним відповідачем, суд вважає їх безпідставними з огляду на таке. Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня матеріальна і процесуальна заінтересованість у справі. Саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача, водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи: суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (див.: висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, провадження № 14-61цс18). У пункті 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що\~позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а\~також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України «Про виконавче провадження»). У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки)\~або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб\~у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор. У справі, що розглядається, предметом спору є вимога про зняття заборони на житловий будинок, який належить позивачеві на праві власності.\~При цьому позов пред`явлено до\~ АТ «Державний ощадний банк України», в інтересах якого накладено заборону на вказаний житловий будинок. Таким чином, позивачем вірно обрано належний спосіб захисту у справі та вірно визначено відповідача, яким є АТ «Державний ощадний банк України». Враховуючи викладене, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved