Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

29.09.2023\~року [PERSON] \~звернувся до\~суду з\~вищевказаною позовною\~заявою на\~обґрунтування якої\~зазначив,\~що з\~24.04.2018\~року він\~перебував у\~трудових відносинах\~із ТзОВ\~«Луцька картонно-паперова\~фабрика» (далі\~ ТзОВ\~«ЛКПФ»). 29.11.2021 року він написав заяву про звільнення з роботи за угодою сторін. 01.12.2021 року наказом ТзОВ «ЛКПФ» на підставі поданої ним заяви його звільнено із займаної посади згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказав, що заяву про звільнення за угодою сторін писав проти своєї волі, під впливом фізичного і психологічного тиску та під диктовку директора, оскільки перед цим, 25.11.2021 року, мало місце завдання йому тілесних ушкоджень на робочому місці та погрози з боку роботодавця, що, у свою чергу, і вплинуло на написання такої заяви. Вважає, що написана ним заява та виданий на її підставі наказ про звільнення за угодою сторін, у силу положень ст.ст. 203, 215, 216, 230, 231 ЦК України, є недійсними правочинами. Враховуючи наведене, а також заяви про уточнення позову від 21.12.2023 року (а.с. 60) та від 28.12.2023 року (а.с. 67), просить суд: визнати його заяву про звільнення не правочинною та такою, що вчинена під дією психологічного та фізичного тиску, а відтак правочин про звільнення за угодою сторін недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України; встановити факти, що станом на 29.11.2021 року щодо нього вчинявся психологічний та фізичний тиск з боку роботодавця, спрямований на його волевиявлення щодо звільнення із займаної посади, що призвело до укладення примусової угоди на невигідних для нього умовах; стягнути з відповідача на свою користь 40000 грн. компенсації за майнову шкоду, яка пов`язана з витратами на правничу допомогу у зв`язку з порушенням його немайнових прав та 900000 грн. на відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~24.10.2023 року відповідачем ТзОВ «ЛКПФ» було подано до суду відзив на позовну заяву. Свої заперечення щодо позову відповідач обґрунтовує тим, що звільнення [PERSON] із займаної у ТзОВ «ЛКПФ» посади відбулося у повній відповідності вимогам закону, а доводи про зворотне є не підставними. Останній, посилаючись на вчинення щодо нього психологічно та фізичного тиску при написанні заяви про звільнення, жодних доказів до свого позову не долучає. Натомість, правомірність наказу про звільнення позивача за угодою сторін підтверджується судовим рішення в цивільній справі № 161/927/22, яке набрало законної сили. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки такі підлягаю розгляду при вирішенні трудового спору, який вже був підставою розгляду цивільної справи № 161/927/22. На даний час [PERSON] пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк на пред`явлення відповідного роду позовних вимог, що є підставою для застосування строків позовної давності. На підставі наведеного, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 30-34). \~ \~ \~ \~21.12.2023 року відповідачем ТзОВ «ЛКПФ» було надано інформаційний лист на виконання вимоги позовної заяви: про зобов`язання проведення розслідування факту заподіяння позивачу шкоди під час виконання службових обов`язків 25.11.2021 року; про витребування витягу із журналу КД чергових слюсарів КВПіА; про витребування виписки медичного працівника ТзОВ «ЛКПФ», яка стосується випадку із [PERSON] , який мав місце на робочому місці 25.11.2021 року; про витребування матеріалів розслідування нещасного випадку, який мав місце 25.11.2021 року за участі позивача (а.с. 56). \~ \~ \~ \~Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, які викладені у позовній заяві та просив задовольнити їх у повному обсязі. Додатково суду пояснив, що за наслідками подій, які мали місце 25.11.2021 року за його участі під час виконання службових обов`язків, він звертався в правоохоронні органи та органи держпраці, проте відповідь від вказаних установ, яка б його задовольняла ним не отримана. Поряд з цим, усі наявні у нього докази свідчать про те, що заява про звільнення за угодою сторін та виданий на її підставі наказ, як правочини, вчинені ним проти його справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску та в силу положення ст. 231 ЦК України є підставою для визнання їх недійсними. На його переконання, між ним та ТзОВ «ЛКПФ» існують одночасно як трудові, так і цивільні правовідносини. Вказав, що завдана йому моральна шкода полягає в заподіянні йому психологічного тиску та заподіянні тілесних ушкоджень, а також у схилянні неправомірними методами до звільнення з роботи. Натомість, завдана матеріальна шкода полягає у витратах на правничу допомогу. \~ \~ \~ \~Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву. Також зазначив, що за наслідками звільнення [PERSON] із займаної у ТзОВ «ЛКПФ» посади органами Держпраці було проведено перевірку та встановлено відповідність дій відповідача при проведенні такої процедури. Вважає, що у розглядуваному випадку [PERSON] обрав неналежний спосіб захисту порушених на його думку прав. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові та електронні докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що відповідно до Наказу Керівника ТзОВ «ЛКПФ» «Про прийняття на роботу» від 23.07.2018 року № 14/01К, - [PERSON] був прийнятий на роботу з 24.07.2018 року на посаду слюсаря з КВПА допоміжні цехи (черговий) 6-го розряду з тривалістю робочого дня (тижня) 40 год. Згідно Наказу (Розпорядження) Керівника ТзОВ «ЛКПФ» «Про переведення на іншу роботу» від 21.10.2020 року №21/01К, - [PERSON] було переведено на посаду слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (черговий) 6-го розряду. 29.11.2021 року [PERSON] подав заяву Генеральному директору ТзОВ «ЛКПФ» про його звільнення за угодою сторін з 01.12.2021 року. На підставі заяви позивача Генеральним директором ТзОВ «ЛКПФ» було видано Наказ № 113/01к «Про припинення трудового договору (контракту)» від 01.12.2021 року, згідно котрого позивача було звільнено з посади слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (чергового) 6 розряду за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України). Постановою Волинського апеляційного суду від 03.10.2022 року в цивільній справі № 161/927/22 дату звільнення [PERSON] з посади слюсаря з КВПА допоміжних дільниць (чергового) 6 розряду ТзОВ «ЛКПФ» на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України було змінено з 01.12.2021 року на 08.12.2021 року. Як слідує зі змісту позовної заяви [PERSON] , позивач стверджує, що заяву про звільнення за угодою сторін він писав проти своєї волі, під впливом фізичного і психологічного тиску та під диктовку свого керівника, оскільки перед цим, 25.11.2021 року, мало місце завдання йому тілесних ушкоджень на робочому місці та погрози з боку роботодавця, що і вплинуло на написання такої заяви. З огляду на наведене, заяву про звільнення за угодою сторін позивач просить визнати не правочинною на підставі ст.ст. 203, 215, 231 ЦК України, а відтак застосувати наслідки недійсності правочину, у вигляді визнання його звільнення за угодою сторін недійсним. У свою чергу, вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в контексті пред`явленого позову, є похідними від вищевказаної позовних вимог. Відповідно до ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання і момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. В ході розгляду справи було встановлено та сторонами не заперечувалося, що як станом на 25.11.2021 року (коли за твердженням позивача йому було завдано тілесні ушкодження), так і станом на 29.11.2021 року (дата написання позивачем заяви про звільнення), [PERSON] та ТзОВ «ЛКПФ» перебували у трудових відносинах. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Частина 2 ст. 3 КЗпП України передбачає можливість установлення особливостей праці, тобто особливостей правового регулювання певних трудових відносин, надаючи окремим підприємствам, установам, організаціям право регулювати трудові відносини їхніми статутами, положеннями. Надавши це право, КЗпП України статтею 9 закріплює норму, якою забороняє підприємству, установі, організації уводити до своїх внутрішніх нормативних актів умови, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством про працю, в тому числі щодо оплати праці окремих категорій працівників, які визначаються відповідним законодавством та статутами підприємств, установ, організацій. У ч. 1 ст. 99-1 КЗпП України встановлено, що право підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів встановлювати додаткові порівняно з законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Таким чином, встановлення підприємством, установою, організацією в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів у трудових договорах чи інших угодах додаткових, порівняно із законодавством, трудових чи соціально-побутових пільг для працівників, тобто які покращують їх становище, не може бути приводом для визнання таких умов недійсними. Враховуючи, що відповідно до ст. 21 КЗпП України предметом трудового договору (контракту) є праця (трудова функція) особи, яка є об`єктом саме трудових правовідносин, які повною мірою врегульовані трудовим законодавством (зокрема, ст.ст. 3, 7, 9, 9-1, 44 КЗпП України) положення ЦК України щодо умов дійсності правочину та правових наслідків недійсності правочину не підлягають застосуванню для регулювання суспільних відносин, які виникають у зв`язку з укладенням трудового договору (контракту). Із наведеного слідує, що заява про звільнення за угодою сторін та виданий на її підставі наказ не є правочинами у розумінні ст. 202 ЦК України, на який поширюються передбачені нормами ст.ст. 203, 215, 231 цього Кодексу загальні вимоги щодо чинності правочину та який може бути визнаний недійсним із передбачених ЦК України підстав із застосуванням наслідків недійсності правочину. До такого висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 22.05.2019 року при розгляді справи № 757/49315/16-ц. Відтак, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав та законних інтересів є неналежним, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Такий правовий висновок міститься у постанові ВП ВС від 02.02.2021 року по справі № 925/642/19. Натомість, оцінка правовідносинам, які виникли між сторонами з приводу звільнення [PERSON] із займаної посади, у площині трудового законодавства, була надана судом при розгляді цивільної справи № 161/927/22, судове рішення в якій набрало законної сили. Щодо позовних вимог про встановлення фактів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цими Кодексами, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Статтею 5 ЦПК України визначено способи захисту, які застосовуються судом. Так, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект по відновленню відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Разом з тим, саме по собі визнання фактів, що станом на 29.11.2021 року щодо позивача вчинявся психологічний та фізичний тиск з боку роботодавця, спрямований на його волевиявлення щодо звільнення із займаної посади, не може призвести до поновлення порушених прав. Вищевказані обставини підлягають доведенню в межах заявленої позовної вимоги про «визнання заяви про звільнення не правочинною та такої, що вчинена під дією психологічного та фізичному тиску, а відтак правочин про звільнення за угодою сторін недійсним», а їх відокремлення у якості самостійних позовних вимог не є ефективним способом захисту. Відтак, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про встановлення фактів також слід відмовити. Виходячи з наведеного та враховуючи (як уже зазначалося), що позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди є похідними від позовних вимог про «визнання заяви про звільнення не правочинною та такої, що вчинена під дією психологічного та фізичному тиску, а відтак правочин про звільнення за угодою сторін недійсним», а тому такі також не підлягають задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положенням ст. 22 ЦК України закріплено право на відшкодування збитків, а також визначено способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 1166 ЦК України передбачено загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Частиною 1 вищевказаної норми визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Однак, [PERSON] , з огляду на те, що його звільнення відбулося із дотриманням вимог чинного законодавства, апріорі немає права на відшкодування матеріальної шкоди, оскільки така, в розумінні ст. 1166 ЦК України, йому не заподіяна. У свою чергу, в контексті положень ст. ст. 133, 141 ЦПК України, судові витрати позивача пов`язані із розглядом даної справи, у тому числі й ті, що стосуються витрат на правничу допомогу, в зв`язку із відмовою у позові, відшкодуванню йому за рахунок відповідача на підлягають. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТзОВ «ЛКПФ» про визнання вчинити дії, визнання заяви про звільнення недійсною, стягнення матеріальної та моральної шкоди, встановлення фактів в повному обсязі.

Outcome: dismissed