Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позиція сторін у справі У січні 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з батьком. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач до початку окремого проживання мешкала разом з позивачем та дитиною за однією адресою: [ADDRESS] . У квартирі за адресою: [ADDRESS] , створені усі умови для проживання, відпочинку, навчання та задоволення усіх можливих потреб Дитини . Батько веде здоровий спосіб життя, позитивно характеризується, має стабільний дохід. Батько всебічно забезпечує потреби дитини, його культурний та духовний розвиток, охорону здоров`я, тощо. Батько також займається фізичним розвитком дитини та має емоційний зв`язок з сином. [PERSON] подала відзив на позов [PERSON] , в якому зазначила, що чоловік застосовував до неї домашнє насильство, що стало причиною її переїзду. Названий перелік дій позивача [PERSON] в вихованні і розвитку малолітнього сина - [PERSON] , підтверджує обмеженість позивача і його неможливість в повноцінному цілодобовому догляду за малолітньою дитиною, віком 1 рік і 8 місяців, яка потребує заміни памперсів на добу в середньому 10 разів, годування на добу, в середньому 11 разів, застосування гігієнічних засобів (водні процедури). В періоди вільні від сну, дитина потребує прогулянок на свіжому повітрі, постійного слухового і зорового контакту з оточуючими його близькими людьми. Відповідачка [PERSON] , мати малолітньої дитини, знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною і тільки вона може в цьому віці забезпечити для неї належний цілодобовий догляд і виховання. У січні 2023 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] , третя особа: Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Позов [PERSON] обґрунтовується тим, що, враховуючи малолітній вік дитини, всього - 1,8 років, вона разом зі своєю матір`ю і рідною бабою, саме в цей період розвитку дитини, максимально створюють більш прийнятні психологічні, фізичні, духовні, естетичні умови розвитку для малюка, ніж може їх створити [PERSON] , приймаючи до уваги його щоденний графік зайнятості. В судове засідання [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, вчергове подала клопотання про відкладення розгляду справи, проте суд не вбачає підстав для його задоволення, з огляду на системність і необґрунтованість таких заяв. Третя особа подала до суду заяву про вирішення позову за її відсутності та не направила свого представника в судове засідання. Процесуальні дії Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г. О. від 16 січня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання у справі. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 січня 2023 року об`єднано дві цивільні справи № 753/531/253 та № 757/2002/23-ц, та передано справу № 757/531/23 для розгляду об`єднаної цивільної справи до Печерського районного суду м. Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Матійчук Г. О. від 31 травня 2023 року заявлено самовідвід від розгляду вказаної цивільної справи. Згідно з Розпорядженням керівника апарату Печерського районного суду м. Києва Ліннік Н. В. № 169 від 02 червня 2023 року справу № 757/2002/23-ц призначено до проведення повторного автоматизованого розподілу справи. 02 червня 2023 року визначено суддю згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями та передано справу для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С.В. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Вовк С. В. від 06 червня 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 17 червня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу у подружжя є син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), серія [NUMBER] . Наразі батьки проживають окремо, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] з дитиною проживає у своїх батьків за адресою: [ADDRESS] . Позиція суду та оцінка аргументів сторін Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) Згідно з висновком Печерської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 березня 2023 року № 105/01-321/В140, враховуючи всі обставини справи, зокрема, ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків та відсутність самостійного доходу матері, дослідивши надані сторонами докази,

Outcome: approved