Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

12.01.2024 року до суду надійшла позовна заява\~ [PERSON] в особі представника [PERSON] до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди.\~ Вимоги позову мотивовані тим, що з відповідно до наказу від 30.08.2019 №13-к, [PERSON] працювала з 02.09.2019 на посаді кухаря, згодом - шеф-кухаря, у Комунальному підприємстві «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради 15.12.2022, на підставі наказу відповідача-1 від 14.12.2022 №1/к «Про звільнення [PERSON] », її було звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Розрахунок позивача при звільненні (виплата всіх сум, що належать працівнику від підприємства, у тому числі й компенсація за невикористані дні щорічної відпустки) відповідачами не здійснено. Заробітна плата в повному обсязі взагалі не виплачується позивачеві вже більш як три роки. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.05.2022 у справі №335/1473/22 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 118 101,34 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6 900,01 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У подальшому ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 02.11.2023 у справі №335/1473/22 боржника замінено на нового боржника, правонаступника відповідача-1 Комунальне підприємство «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.10.2023 у справі №335/8762/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 51 180,53 грн. за період з 22.01.2022 по 15.12.2022 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 28 831,79 грн. за період з 16.12.2022 по 16.06.2023. Заборгованість із заробітної плати за період з 22.01.2022 по 15.12.2022, компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки, а так само і середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.12.2022 по 16.06.2023, станом на день звернення із даною позовною заявою (11.01.2024) відповідачами не виплачено. Відповідний розрахунок не проведено, розмір відповідних належних позивачеві сум у наказі про звільнення не зазначені. Таким чином, з урахуванням двох вищевказаних рішень Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя, якими вимоги про стягнення на користь позивача заборгованості по заробітній платі по день звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16.12.2022 по 16.06.2023 вже задоволено, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню: 1) компенсація за невикористані дні щорічної відпустки; 2) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.06.2023 по день винесення рішення у справі; 3) сума індексації заробітної плати;4) моральна шкода. Позивач з 01.01.2020 і по день звільнення (15.12.2022) жодного дня не перебував у щорічній відпустці, у зв`язку із чим на його користь підлягає стягненню компенсація за 70 невикористаних днів щорічної відпустки: 24 дні за 2020 рік, 24 дні за 2021 рік, 22 дні за 2022 рік. Посадовий оклад позивача, згідно з штатним розписом та довідкою від 21.01.2022 №01/01-02, становив 7 098,03 грн. на місяць, що також встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.10.2023 у справі №335/8762/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. Враховуючи, що позивач має право на компенсацію 70 невикористаних днів щорічної відпустки, розмір такої компенсації, з урахуванням встановленого посадового окладу, складає: (7 098,03 грн. / 24 дні) х 70 днів = 20 702,58 грн. З 03.04.2020 відповідач-1 перебуває у простої, у зв`язку з чим працівникам нараховувалось 2/3 від заробітної плати (посадового окладу) щомісячно. Дана обставина встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.05.2022 у справі №335/1473/22, де брали участь ті самі позивач та відповідач-1, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. Станом на день звільнення позивача (15.12.2022) простій відповідача-1 не скасовано. Виходячи з вищенаведеного, починаючи з квітня 2020 року щомісячна заробітна плата позивача, з урахуванням дії простою, становила (7 098,03 грн. х 2/3) = 4 732,02 грн. Отже, заробітна плата позивача за два повних останніх місяці, що передували звільненню (жовтень та листопад 2022 року), з урахуванням дії простою, становила 9 464,04 грн. (4 732,02 грн. + 4 732,02 грн.). У жовтні 2022 року був 21 робочий день, у листопаді 2022 року 22 робочі дні, а всього 43 робочі дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 9 464,04 грн. / 43 дні = 220,09 грн. З 17.06.2023 по день звернення до суду із даним позовом (11.01.2024) минуло 149 робочих дні, а тому середній заробіток позивача за час затримки розрахунку за вказаний період складає: 220,09 грн. х 149 днів = 32 793,41 грн. Відповідачем-1 жодного разу не здійснювалася індексація заробітної плати позивача за період його роботи на підприємстві з 01.02.2020 по день звільнення 15.12.2022. Не проведено індексацію і правонаступником відповідача-1 відповідачем-2. Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума індексації заробітної плати в розмірі 9 376,50 грн. Невиплатою заробітної плати та інших виплат у строки, передбачені законом, позивачу переживаннях, викликаних порушенням права на оплату праці, необхідністю додавання зусиль для організації свого життя в забезпеченні себе та членів своєї сім`ї, яка підлягає відшкодуванню відповідачем. Тривале емоційне напруження позивача через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до його моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації життя. Все це було спричинено внаслідок порушення відповідачами законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством. Затримка у виплаті заробітної плати та інших належних виплат, у тому числі при звільненні, яка триває з моменту після ухвалення відповідного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.05.2022 у справі №335/1473/22, тобто з 27.05.2022 і по день підписання даної позовної заяви, призвела до погіршення життєвих умов позивача та моральних страждань. Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, а отже позивач був позбавлений засобів для існування, що також завдало йому моральної шкоди. Таким чином, з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода, розмір якої позивач оцінює у 5 000,00 грн. На підставі вищезазначеного, позивач просила суд стягнути солідарно з Комунального підприємства «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради Комунального підприємства «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради на її користь компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки в розмірі 20 702 гривень 58 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.06.2023 по день винесення рішення у справі, розмір якого, станом на 11.01.2024, становить 32 793 гривні 41 копійку, суму індексації заробітної плати в розмірі 9 376 гривень 50 копійок, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень 00 копійок та понесені судові витрати. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15.01.2024 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] в особі представника [PERSON] до Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради, Комунального підприємства «Універс» Запорізької обласної ради, про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, суми індексації заробітної плати та моральної шкоди та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання. 08.02.2024 року відповідач Комунальне підприємство «Універс» Запорізької обласної ради відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вони заперечують проти пред`явленого позову у повному обсязі та вважають позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Щодо вимог про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. 15.12.2022 на підставі наказу від 14.12.2022 № 1/к «Про звільнення [PERSON] » позивача було звільнено із займаної посади. У вересні 2023 року [PERSON] звернулась із позовною заявою про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2023 у справі № 335/8762/23 з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь [PERSON] стягнуто заборгованість із заробітної плати та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.12.2022 по 16.06.2023. Вказане рішення суду набрало законної сили.При цьому в ході розгляду справи, про що зазначено в мотивувальній частині рішення від 23.10.2023 № 335/8762/23, [PERSON] стверджувала, що нею було отримано письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні -24.08.2023.Таким чином, враховуючи приписи ст. 233 КЗпП України та факт отримання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, кінцевим строком пред`явлення позову з вимогою про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки є 24.11.2023. Пропри вказане, з позовом [PERSON] звернулась 11.01.2024, тобто з пропуском передбаченого законом строку. На законодавчо встановлений тримісячний строк звернення до суду за стягненням сум належних при звільненні звернув увагу і суд у рішенні від 23.10.2023 № 335/8762/23 та зазначив початкову дату його відліку 30.06.2023 (з урахуванням продовження строків на період дії карантину). Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (в редакції чинній з 19.07.2022).Як зазначено вище позивач була звільнена із займаної посади 15.12.2022, таким чином максимальний період за який може бути нараховано середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні становить: 16.12.2022 16.06.2023Так, питання стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] вже було предметом розгляду у справі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя № 335/8762/23. Відповідно до резолютивної частини рішення суду від 23.10.2023 у справі № 335/8762/23 з Комунального підприємства «Готель «Україна» Запорізької обласної ради на користь [PERSON] стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 16.12.2022 по 16.06.2023 в розмірі 28831,79 грн.Таким чином, судом вже вирішено питання щодо відповідальності роботодавця за час затримки розрахунку при звільненні та відновлено порушене право позивача у цій частині. Посилання в позовній заяві на необхідності застосування редакції ст. 117 КЗпП України, чинної станом на 01.02.2020, яка не передбачає обмеження нарахування середнього заробітку 6-ма місяцями не заслуговує на увагу, оскільки позивач помилково вважає 01.02.2020 (виникнення заборгованості із заробітної плати) датою виникнення спірних правовідносин.Наслідки порушення прав працівника, передбачені ст. 117 КЗпП України, пов`язані саме з настанням такої юридичної події як звільнення, тобто саме дата звільнення позивача (15.12.2022) є датою виникнення спірних правовідносин. Аналогічний висновок міститься і в мотивувальній частині рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.10.2023 у справі № 335/8762/23. Предметом спору у цій справі зокрема є стягнення з відповідача додаткової заробітної плати у вигляді її індексації, починаючи з березня 2021 року. Водночас, зазначена компенсація підлягала нарахуванню та виплаті щомісячно, а тому про порушення свого права щодо неотримання додаткової винагороди за березень 2021 року (та кожен подальший календарний місяць) позивач повинен був дізнатися не пізніше моменту нарахування/отримання заробітної плати за відповідний місяць.Надалі, позивач не могла бути необізнаною кожного наступного місяця, у якому не отримувала спірну виплату.Виплата вказаних сум індексації є зобов`язанням роботодавця під час перебування працівника у трудових відносинах, та не пов`язане з виплатою сум, належних позивачу при звільненні (тобто право на їх отримання не пов`язане з настанням події - звільнення). Отже, єдиною чинною процесуальною нормою, яка підлягає застосуванню у даних правовідносинах, є ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка встановлює тримісячний строк для звернення до суду за кожним періодичним платежем окремо.Заявлена сума індексації заробітної плати нарахована за період з березня 2021 року по грудень 2022 року, а отже вимога щодо її стягнення подана з пропуском (понад рік) передбаченого законом строку. Відповідач Комунальне підприємство «Готель України» відзив на позовну заяву не надало. Позивачка в особі представника надала суду відповідь на відзив, в якої зазначили, щодо вимог про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Відповідач-2 у своєму відзиві стверджує, що позивач нібито пропустила встановлений частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022) тримісячний строк на звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні. Проте з таким твердженням неможливо погодитись, оскільки у даному спорі слід застосовувати редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент виникнення триваючих спірних правовідносин, а саме станом на 01.01.2020, коли у позивачки виникло право на компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки, суми індексації заробітної плати тощо. Приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції чинній на 01.01.2020) встановлюють, що «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».Разом з тим, навіть у випадку застосування приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП України у редакції, чинній на 19.07.2022, тримісячний строк позивачем не пропущено, а його перебіг навіть ще не розпочався.Норми частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022) чітко встановлюють момент, з якого розпочинається перебіг вказаного тримісячного строку, а саме: «з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні».Проте, так зване «письмове повідомлення» відповідача-1 від 24.08.2023 №142, на яке посилається у своєму відзиві відповідач-2, по суті є листом-відповіддю позивача-1 на адвокатський запит, не містить жодної суми, нарахованої та виплаченої позивачу при звільненні, а тому не може розцінюватися, в розумінні ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022), як документ, з дня отримання якого для позивача розпочинається перебіг вищезгаданого тримісячного строку. Копію листа-відповіді від 24.08.2023 №142 позивача-1 на адвокатський запит додано до матеріалів справи у якості письмового доказу.Даний лист-відповідь містить лише опис труднощів, з якими стикнувся відповідач-1, і які, на його думку, заважають нарахувати та виплатити належні його працівникам при звільненні суми. Однак, при цьому відповідач-1 не посилається на жодну норму законодавства України, яка б надавала йому право та підстави не повідомляти звільненому працівникові про такі суми, про їх нарахований розмір. Такі підстави взагалі законодавством України не передбачені.Окрім того, лист-відповідь від 24.08.2023 №142 позивача-1 на адвокатський запит не був відповіддю відповідача-1 на вимогу позивачки про розрахунок при звільненні. Даний лист-відповідь адресований адвокату Голіщеву Володимиру Юрійовичу, який хоча і представляє інтереси позивачки, але звертався до відповідача-1 із адвокатським запитом від 17.08.2023 №01/08 з інших питань: щодо вжиття заходів з виконання судових рішень та виплати відповідних заборгованостей 21 працівнику відповідача-1, у тому числі й позивачці, тощо. Копію адвокатського запиту додано до матеріалів справи у якості письмового доказу.Єдина вимога про розрахунок при звільненні, яка подавалася позивачкою на адресу відповідачів, у розумінні приписів ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022), є вимога від 31.12.2023, копія якої надавалася разом із позовом у даній справі. Відповіді на дану вимогу ані від відповідача-1, ані від відповідача-2 станом на 13.02.2024 на адресу позивача, а так само і на адресу представника позивача, не надходили. Момент одержання позивачем такої відповіді фактично ще не настав. А отже і перебіг тримісячного строку ще не розпочався, через що він ні за яких умов не може бути пропущеним позивачем.Стосовно твердження відповідача-2 про те, що позивачка нібито вже скористалася своїм правом на власний розсуд і звернулася до суду про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку в іншій справі №335/8762/23, по якій рішення вже винесено, і вже не має права на стягнення інших виплат, то в даному випадку звертаю увагу суду на те, що серед позовних вимог у справі №335/8762/23 відсутня така вимога, як «стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки», що підтверджується змістом судового рішення у тій справі (копія надавалася разом із позовом і мається в матеріалах справи).Позивачка все ще сподівалася у добровільному порядку з боку відповідачів отримати усі належні їй при звільненні виплати, але при цьому звернулася до суду з вимогою про стягнення лише частини таких виплат, а саме заробітної плати. Чинне законодавство України не містить жодної норми, яка б забороняла працівнику подавати окремі позови до суду про стягнення з роботодавця окремо кожного виду належної при звільненні виплати (чи то заробітної плати, чи то компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, чи то вихідної допомоги тощо). На такі норми також не посилається і відповідач-2 у своєму відзиві на позов, а відтак твердження відповідача-2 є безпідставними і не можуть братися до уваги судом при розгляді справи по суті. Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.У своєму відзиві на позов відповідач-2 помилково застосовує редакцію ст. 117 КЗпП України, чинну на 19.07.2022, яка встановлює, що «якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Тобто не більш як за шість місяців.Таке правозастосування є хибним і не може братися судом до уваги, оскільки спірні правовідносини у даній справі є триваючими і виникли ще 01.01.2020, коли у позивача виникло право на компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки, яка входить у належні при звільненні виплати. Нормативне обґрунтування, з посиланням на норми статей 22, 58 Конституції України щодо недопущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а також практика Верховного суду наводились позивачем у позовній заяві у даній справі.Відтак у даному спорі слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України, чинну на 01.01.2020 і яка обмежує період нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні лише днем фактичного розрахунку (який ще не настав, оскільки розрахунок і досі не проведено).Щодо вимог про стягнення суми індексації заробітної плати. Твердження відповідача-2 у відзиві про нібито пропущення позивачкою встановленого частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 19.07.2022) тримісячного строку на звернення до суду із вимогою про стягнення суми індексації заробітної плати також є хибним і таким, що не може братися судом до уваги.У даному спорі слід застосовувати редакцію частини другої статті 233 КЗпП України, чинну на момент виникнення триваючих спірних правовідносин, а саме станом на 01.01.2020, коли у позивачки виникло на право на компенсацію невикористаних днів щорічної відпустки, суми індексації заробітної плати тощо. Приписи ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у редакції, чинній на 01.01.2020) встановлюють, що «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди. Відповідач-2 у своєму відзиві на позовну заяву зазначає, що вимога позивача про стягнення моральної школи не підлягає задоволенню «з огляду на відсутність доказів на підтвердження її завдання».Проте з таким твердженням неможливо погодитися, оскільки у позовній заяві позивачем чітко зазначено, що її тривале емоційне напруження через невиплату присуджених судом грошових коштів призвело до моральних переживань та виникнення потреби докласти додаткових зусиль для організації свого життя. Все це було спричинено внаслідок порушення відповідачами законних прав позивача на своєчасне отримання відповідних грошових коштів за трудовим законодавством. Затримка у виплаті заробітної плати та інших належних виплат призвела до погіршення життєвих умов позивача та його моральних страждань. Позивач був позбавлений свого законного джерела доходу, а отже позивач був позбавлений засобів для існування, що також завдало йому моральної шкоди.Тому очевидно, що завданням стягнення з відповідачів моральної шкоди є компенсація моральних переживань позивача та вжитих заходів докладання додаткових зусиль для організації свого життя.Таким чином, просив суд визнати доводи відповідача-2, викладені у його відзиві на позов, необґрунтованими та безпідставними, до уваги не брати, а позовні вимоги позивача задовольнити повністю. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися через канцелярію суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник КП «Готель Україна» у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Представник КП «Універс» ЗОР у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки суду не повідомили. Суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі наявних у справі доказів на підставі\~статті 279 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до наказу від 30.08.2019 №13-к, [PERSON] працювала з 02.09.2019 на посаді кухаря, згодом - шеф-кухаря, у Комунальному підприємстві «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради 15.12.2022, на підставі наказу відповідача-1 від 14.12.2022 №1/к «Про звільнення [PERSON] », її було звільнено із займаної посади за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.05.2022 у справі №335/1473/22 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 118 101,34 грн. за період з 01.02.2020 по 21.01.2022, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 6 900,01 грн. та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. У подальшому ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 02.11.2023 у справі №335/1473/22 боржника замінено на нового боржника, правонаступника відповідача-1 Комунальне підприємство «УНІВЕРС» Запорізької обласної ради. Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.10.2023 у справі №335/8762/23 стягнуто з відповідача-1 на користь позивача заборгованість із заробітної плати в розмірі 51 180,53 грн. за період з 22.01.2022 по 15.12.2022 та середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 28 831,79 грн. за період з 16.12.2022 по 16.06.2023.Згідно з довідкою КП «Готель «Україна» ЗОР № 11/01-02 від 21.01.2022 посадовий оклад [PERSON] складає 42,37 грн. на годину. За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 28.12.2023 КП «Готель «Україна» ЗОР перебуває в процесі припинення з 06.05.2022. За інформацією, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на 11.09.2023 КП «Універс» ЗОР є правонаступником КП "ВЕТПРЕПАРАТИ" ЗОР. Згідно з п.1.3 статуту КП «Готель «Україна» ЗОР підпорядковане, підзвітне та підконтрольне ЗОР. Відповідно до п.. 4.1.статуту підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків згідно з чинним законодавством, може мати реєстраційні рахунки в органах Державної казначейської служби України, круглу печатку зі своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом, штампи, а також бланки з власними реквізитами. Пункт 4.4. статуту передбачає, що підприємство несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном відповідно до чинного законодавства України. Відповідно до п.10.2. статуту підприємство втрачає право юридичної особи і визнається таким, що припинилося, з дня внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення. Запорізька обласна рада 15.02.2022 прийняла рішення № 10 про припинення КП «Готель Україна» ЗОР шляхом приєднання до КП «Універс» ЗОР. Законодавцем 01.07.2022 року внесені зміни до\~КЗпП України, які набули чинності з 19.07.2022, якими словосполучення власник або уповноважений ним орган замінені на роботодавець. Згідно зі\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.\~116,\~117 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені\~статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом Частиною 1 статті 81ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про оплату праці»\~законодавство про оплату праці ґрунтується на\~Конституції України\~і складається з\~Кодексу законів про працю України, цього Закону,\~Закону України "Про колективні договори і угоди",\~Закону України "Про підприємства в Україні"\~та інших актів законодавства України. У тексті Закону слова "власник або уповноважений ним орган" в усіх відмінках і числах замінено словом "роботодавець" у відповідному відмінку і числі згідно із\~Законом № 4719-VI від 17.05.2012. Між сторонами виник спір щодо сум, які підлягають виплаті працівнику при звільненні та відповідальності за порушення роботодавцем обов`язку виплатити належні звільненому працівникові суми. Спірні правовідносини виниклі 15 серпня 2023 року в день звільнення працівника. Тому відповідальність за це несе роботодавець. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2020 року у справі № 296/443/16-ц (провадження № 61-16634сво19) зроблено висновок, що «у\~статтях 104 ЦК\~та 107\~ЦК України\~не визначається момент переходу прав та обов`язків від юридичної особи, яка припиняється шляхом приєднання. Такий момент не може пов`язуватися із внесення запису до державного реєстру про припинення юридичної особи, яка приєднується. При реорганізації шляхом приєднання немає значення, чи вказано в передавальному акті про правонаступництво щодо певного майна, прав чи обов`язків. Внаслідок приєднання правонаступником є лише одна особа і будь-який розподіл прав та обов`язків при такому виді реорганізації неможливий. З урахуванням того, що згідно пункту 3 наказу Міністерства освіти і науки України від 15 вересня 2015 року № 933 Житомирський державний технологічний університет є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» та не пов`язується з державною реєстрацією припинення ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» датою виникнення універсального правонаступництва Житомирського державного технологічного університету щодо ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій», який припиняється шляхом приєднання, слід вважати дату видання наказу № 933 - 15 вересня 2015 року, з якої він є правонаступником ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій». Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Виходячи з висновків Верховного Суду, КП «Універс» ЗОР є правонаступником\~КП «Готель «Україна» ЗОР з 15.02.2022. У зв`язку з тим, що КП «Готель «Україна» є неналежним відповідачем, в задоволенні позовних вимог до нього слід відмовити. Щодо стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічна норма міститься у статті 24 Закону України «Про відпустки», згідно з якою, у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А І групи. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Позивач з 01.01.2020 і по день звільнення (15.12.2022) не перебував у щорічній відпустці, і ці обставини не спростовуються відповідачем, у зв`язку із чим на його користь підлягає стягненню компенсація за 70 невикористаних днів щорічної відпустки: 24 дні за 2020 рік, 24 дні за 2021 рік, 22 дні за 2022 рік. Посадовий оклад позивача, згідно з штатним розписом та довідкою від 21.01.2022№01/01-02, становив 7098,03 грн. на місяць, що також встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.10.2023 у справі №335/8762/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. Враховуючи, що позивач має право на компенсацію 70 невикористаних днів щорічної відпустки, розмір такої компенсації, з урахуванням встановленого посадового окладу, складає: (7 098,03 грн. / 24 дні) х 70 днів = 20 702,58 грн. При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, на день розгляду справи судом заборгованість не виплачена. Таким чином, вимоги позову про стягнення компенсації за невикористані дні щорічної відпустки підлягають задоволенню. Вирішуючи вимогу позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в межах заявлених вимог за період з 17.06.2023 по 11.01.2024, суд виходить з наступного. Відповідно до п.8 розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого\~постановою КМ України від 8 лютого 1995 р. № 100: « Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства». Посадовий оклад позивача, згідно з штатним розписом та довідкою від 21.01.2022№01/01-02, становив 7 098,03 грн. на місяць, що також встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 23.10.2023 у справ і №335/8762/23, де брали участь ті самі позивач та відповідачі, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. З 03.04.2020 відповідач-1 перебуває у простої, у зв`язку з чим працівникам нараховувалось 2/3 від заробітної плати (посадового окладу) щомісячно. Дана обставина встановлена рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 26.05.2022 у справі №335/1473/22, де брали участь ті самі позивач та відповідач-1, а тому, у розумінні приписів частини 4 статті 82 ЦПК України, не потребує доказування при розгляді іншої справи. Станом на день звільнення позивача (15.12.2022) простій відповідача-1 не скасовано. Виходячи з вищенаведеного, починаючи з квітня 2020 року щомісячна заробітна плата позивача, з урахуванням дії простою, становила (7 098,03 грн. х 2/3) = 4 732,02 грн. Отже, заробітна плата позивача за два повних останніх місяці, що передували звільненню (жовтень та листопад 2022 року), з урахуванням дії простою, становила 9 464,04 грн. (4 732,02 грн. + 4 732,02 грн.). У жовтні 2022 року був 21 робочий день, у листопаді 2022 року 22 робочі дні, а всього 43 робочі дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача складає: 9 464,04 грн. / 43 дні = 220,09 грн. З 17.06.2023 по день звернення до суду із даним позовом (11.01.2024) минуло 149 робочих дні, а тому середній заробіток позивача за час затримки розрахунку за вказаний період складає: 220,09 грн. х 149 днів = 32 793,41 грн. Виходячи з вищенаведеного, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період в межах заявлених вимог з 17.06.2023 по 11.01.2024,що становить 32 793,41 грн Розмір заборгованості відповідачами не спростовано. Щодо вимог про індексації заробітної плати. Відповідно до\~ст. 34 Закону України від 24.03.1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці"\~компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до\~Закону України\~від 19.10.2000\~року №\~2050-III\~"Про\~компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"\~підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати,у тому числі звини власника або уповноваженого ним органу (особи) (ст. 1). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення) (ст. 2). Відповідно до п. 2.2\~рішення Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013\~кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів уз в`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу .Прицьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14 грудня 2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до\~ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР "Про оплату праці",\~Закону України\~від 19\~жовтня 2000\~року №\~2050-III\~"Про\~компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати"\~компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної платина один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цейчас індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Індексація заробітної плати відповідачем не здійснювалася з лютого 2020 року. Таким чином, базовим (відправним) місяцем використано лютий 2020 року. Таким чином, з відповідача КП «Універс» на користь позивача підлягає стягненню сума індексація заробітної плати в розмірі 9 376,50 грн Відповідно до\~ст. 32 Закону України «Про оплату праці»\~трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно із законодавством про трудові спори. Статтею 233 КЗпП України\~для працівників встановлено загальний тримісячний строк на звернення з заявою про вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до частини другої зазначеної статті у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України\~роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2\~ст.233 КЗпП України, статей\~1,12 Закону України «Про оплату праці»\~Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Крім того, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частиною третьою статті 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX внесено зміни до статті 117 КЗпП України, якими фактично введено граничний період виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку терміном у шість місяців (замість необмеженого будь-якими строками періоду у попередній редакції). Такі зміни, по суті, звузили право працівника на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що є недопустимим у розумінні частини третьої статті 22 Конституції України. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.06.2023 р. у справі №638/6855/20 викладено правовий висновок, відповідно до якого положення статей 116, 117 КЗпП України мають застосовуватись в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді подібної справи, Верховний Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 Кодексу законів про працю України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22, від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22, від 07.09.2023 у справі№ 280/1340/23. Відповідно до висновків ВС, викладених в постанові від 03 серпня 2023 року №280/6779/22: «За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення указаного позивачем періоду нарахувань, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Офіційне тлумачення положення указаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9- рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013) Конституційний Суд України дійшов висновку, що в аспекті конституційного звернення, положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно з пунктом 2.1 мотивувальної частини вказаного рішення поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними. Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту ст. 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року№ 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України також висловив позицію, згідно з якою закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (Рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп). На підставі аналізу наведених вище рішень Конституційного Суду України, що містять офіційні тлумачення положень Основного Закону стосовно дії нормативно правового акта у час, доцільно зробити висновок про те, що судом під час розгляду справи має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності та залишається чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Таким чином, з урахуванням висновків щодо застосування норм КЗпП України в часі, викладених в постановах Верховного Суду, зважаючи на наведені тлумачення норм законодавства Конституційним Судом України, а також з огляду на те, що спірні правовідносини є триваючими і виникли з 01.02.2020, коли у відповідача-1 перед позивачем виникла заборгованість із заробітної плати і яка не була ним виплачена при звільненні, у даному спорі слід застосовувати положення КЗпП України в редакції, чинній на дату виникнення вказаних спірних правовідносин, тобто в редакції, чинній станом на 01.02.2020 та з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Так, згідно\~ст.2 Закону України «Про оплату праці», структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки судом встановлено, що відповідачем при звільненні не в повному обсязі виплачено позивачеві компенсацію за невикористані дні відпустки, то позовні вимоги щодо цієї виплати, а також щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, суми індексації, не обмежується будь-яким строком звернення до суду. Таким чином суд встановив, що доводи представника відповідача щодо пропуску строку звернення позивача за захистом свого права, не знайшли свого підтвердження. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1\~ст. 237-1 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язані відшкодувати завдану ними моральну шкоду працівнику.\~Ст. 23 Цивільного кодексу України\~встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням, інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до\~ст. 237-1 КЗпП України\~за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як було встановлено судом, внаслідок винних дій відповідача, порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати нарахованої заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний для останнього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразились у неотриманні в повному обсязі коштів на проживання на протязі трьох місяців роботи на підприємстві і її невиплати після звільнення, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Отже, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню і вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 5000,00 грн, що буде відповідати тим переживанням, які він зазнав у зв`язку з тривалим порушенням його трудових прав. Відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача підлягають стягненню судові витрати, які документально підтверджені. Враховуючи, що позивач ухвалою суду був звільнений від сплати судового збору, слід стягнути судовий збір з відповідача на користь держави.

Outcome: partial