Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив, визнавши незаконними дії АТ КБ «Приватбанк» щодо автоматичного списання коштів з рахунку [PERSON] у сумі 31 700, 00 грн, стягнути з банку на користь позивача безпідставно списані з його рахунку таку суму, а також суму інфляційних втрат у сумі 7 512, 13 грн за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 29 березня 2022 року по 14 січня 2024 року; три відсотки річних у сумі 1709, 00 грн за цей же період і компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 7 000, 00 грн. В обґрунтування вказано, що рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21 у задоволенні позову банку до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 27 283, 34 грн відмовлено у повному обсязі. Під час розгляду даної справи судом встановлено, що АТ КБ «Приватбанк» в самостійному порядку стягнуло із зарплатної картки позивача, в рахунок погашення заборгованості перед банком, кошти у сумі 47 647, 38 грн, що значно перевищувало суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях позивача перед банком, яка складалась із заборгованості за тілом кредиту у сумі 15 947,10 грн. Отже банк безпідставно стягнув з позивача суму у розмірі 31 700, 00 грн. Також позивач зазначає, що у зв`язку із незаконним та безпідставним стягненням відповідачем грошових коштів із його заробітної картки, у сумі 31 700, 28 грн, він зазнав моральних страждань, які були пов`язані із неможливістю протягом тривалого часу користуватися частиною належних йому грошових коштів, що змушувало позивача обмежувати себе в щоденних побутових потребах, позбавляло можливості позивача придбати певні матеріальні блага, які він очікував придбати за незаконно стягнуті банком кошти. Крім цього, позивач постійно переживав та переживає з приводу повернення цих коштів, змушений звертатися до суду для захисту своїх майнових прав, що створює для нього додатковий дискомфорт та відволікає позивача від його повсякденного життя. Представник відповідача у відзиві позов не визнала і заперечувала проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, просила відмовити. Вказувала, що доводи позивача про наявність преюдиційних фактів, що доводять безпідставність отримання банком грошових коштів в обсязі 31 700, 28 грн є помилковими, оскільки рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21 не встановлено жодного преюдиційного факту, про які в позовній заяві зазначає позивач, у тому числі не вбачається встановлення факту безпідставного збагачення відповідача на суму 31 700, 28 грн. З висновку суду вбачається, що останнім здійснено правову оцінку факту обсягів погашення, а отже судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» у самостійному порядку, автоматично стягнуто із зарплатної картки відповідача кошти у рахунок погашення заборгованості перед банком, рішенням суду не зазначено суму переплати, що належить до стягнення з банку та її безпідставність. Такі висновки суду віднесено до категорії судження, тобто оцінки певних обставин, а не встановлення фактичних обставин справи, які мають преюдиційне значення, як про це наголошує позивач. Також представник відповідача зазначив, що Снятинським районним судом Івано-Франківської області взагалі не досліджено зміст виписки, зокрема не зазначено, що 13 вересня 2018 року йому було зараховано на рахунок - тобто повернуто сплачені % та пеню за час перебування позивача в АТО, а саме у розмірі 6 871, 59 грн та 250, 00 грн відповідно. Окрім цього, проміжки, вказані у рішенні суду і підтверджені довідками позивача містять різні фактичні дані щодо часу перебування позивача у зоні АТО, таким чином, подані до суду докази суперечать один одному. На підставі поданих до банку документів, позивачеві була перерахована сума процентів сплачених на виконання договору і сума коштів у розмірі 7 121, 59 грн 13 вересня 2018 року була повернута на його рахунок. Таким чином, у зв`язку з тим, що у рішенні № 351/321/21, на яке посилається позивач, не досліджувалися суми повернення коштів, а обставинам справи надано правову оцінку - «як на думку суду», відтак не має ознак преюдиційності правова оцінка факту погашення тіла кредиту в більшому розмірі, як доказ безпідставності отримання відповідачем майна/коштів. На противагу доводам позивача банком надається виписка по рахунку, яка підтверджує обсяги, порядок погашення та підстави погашення позивачем грошового зобов`язання. 13 вересня 2018 року банком було повернуто на рахунок позивача суму у розмірі 7 121, 59 грн - повернення відсотків військовослужбовцям, що відповідає строкам перебування на службі, на підставі документів, які було надано позивачем до банку. Враховуючи те, що відповідно до змісту кредитних зобов`язань, відсотки - є ціною в договорі, відповідно до частини третьої статті 632 ЦК України «зміна ціни в договорі після його виконання не допускається». А відтак, будь-яке перерахування сплачених відсотків за користування кредитними коштами, які було сплачено позивачем в добровільному порядку на виконання умов договору, - є безпідставним. Факт сплати позивачем відсотків протягом строку кредитування, який можна побачити з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані банком умови кредитування й в частині розміру оплатності кредиту, про що зазначено вище. Також представник вказувала, що у позові не зазначено якою правовою нормою позивач обґрунтовує початок обрахування інфляційних втрат та 3 % річних з датою набрання сили Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21, яке у резолютивній частині не містить жодного припису щодо стягнення цих коштів з банку. Не дивлячись на те, що відповідач заперечував проти існування підстав для задоволення позову в цілому, проте, в якості застережного заходу, заявив про застосування позовної давності до вимог позивача. У відповіді на відзив позивач зауважив, що суд чітко встановив, що загальна сума витрат по кредитних коштах позивача складала 15 947, 10 грн. (тіло кредиту), а із заробітної картки позивача відповідач фактично (реально) стягнув в погашення заборгованості перед банком грошові кошти у сумі 47 647,38 грн., що значно перевищує суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях позивача за тілом кредиту, оскільки відповідач не мав права нараховувати пеню, штрафи, відсотки та будь-які інші платежі, виходячи з правової позиції Великої Палати Верховного Суду України, викладеної в постанові від 03 липня 2019 р. у справі №342/180/17 та п.15 ст.14 Закону України «України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Обидві сторони у справі №351/321/21 погодився з висновками, до яких прийшов Снятинський районний суд Івано-Франківської області у рішенні від 22 лютого 2022 року і жодна з них не оскаржувала його в апеляційному порядку. Окремо, позивач звертає увагу суду на те, що Снятинський районний суд Івано-Франківської області в мотивувальній частині рішення від 22 лютого 2022 року зазначив, що, виходячи із викладеного, суд приходить до висновку, що АТ КБ «Приватбанк» не мав права перекредитовувати наявні кредитні кошти відповідача а також нараховувати відповідачу пеню, штрафи, відсотки за користування кредитом протягом усього періоду, заявленого банком в розрахунку заборгованості, згідно п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей». Зазначав у відповіді на відзив, що ключовим у висновку суду є формулювання «не мав права», а отже, де-факто, суд встановив, що дії АТ КБ «Приватбанк» по перекредитуванню кредитних коштів позивача та нарахуванню позивачу пені, штрафів, відсотків за користування кредитом, та відповідно стягнення таких нарахувань з заробітної картки позивача, були незаконними. Тому, в контексті зазначеного, позивач вважає, що відповідач незаконно та безпідставно стягнув з нього, на свою користь, належні позивачу кошти у сумі 31 700, 28 грн, що складає різницю між сумою фактично стягнутих відповідачем коштів з позивача та сумою заборгованості позивача перед відповідачем за тілом кредиту (47 647, 38 грн - 15 947, 10 грн = 31 700, 28 грн). Також, АТ КБ «Приватбанк» і надалі не звертає уваги на правову позицію Великої Палати Верховного Суду України, викладену у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно якої «не підписані «Умови та Правила надання банківських послуг» не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді сплату процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені,штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань». Під час розгляду справи № 351/321/21 позивач подав суду, для дослідження здійснений ним розрахунок суми коштів, яка незаконно та безпідставно була нарахована та стягнута банком з його заробітної карти, а саме 47 647, 38 грн. Суд досліджував цей розрахунок у судовому засіданні та надав йому оцінку в мотивувальній частині свого рішення. Позивач звертав увагу, що обставини щодо дійсної суми заборгованості позивача перед банком (15 947, 10 грн) та суми коштів, яка незаконно та безпідставно була стягнута банком з позивача (47 647, 38 грн) встановлені саме під час розгляду Снятинським районним судом Івано-Франківської області цивільної справи № 351/321/21 та знайшли своє відображення в мотивувальній частині рішення суду від 22 лютого 2022 року, яке набрало законної сили 28 березня 2022 року. Таким чином, про порушення свого майнового права, а також про суму безпідставно стягнутих АТ КБ «Приватбанк» з позивача коштів - 47 647, 38 грн, позивач дізнався лише з рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21, яке набрало законної сили 28 березня 2022 року. Також, на підставі вищезазначеного рішення суду та положень ст. 1073 Цивільного кодексу України, у разі безпідставного списання банком грошових коштів з рахунка позивача, банк, починаючи з 29 березня 2022 року, повинен був негайно зарахувати безпідставно списані кошти на рахунок позивача, оскільки в такій ситуації у відповідача на підставі рішення суду виникло грошове зобов`язання перед позивачем. У добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» відмовляється повертати ці кошти. У письмових запереченнях на відповідь на відзив представник відповідача серед іншого вказала, що банківська установа не може знати про проходження боржником військової служби, військовослужбовцю необхідно самостійно звернутися до банку з наданням документів, які підтверджують проходження військової служби, а за результатом звернення позивача 13 вересня 2018 року йому було повернуто % у розмірі 6 871, 59 грн. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 18 січня 2024 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 23 січня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 24 січня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін у судове засідання /а. с. 42-43/. 02 лютого 2024 року за допомогою Електронного суду представник відповідача подала відзив на позовну заяву. 11 лютого 2024 року позивач подав засобами Електронного суду відповідь на відзив відповідача. 14 лютого 2024 року представник відповідача подала через Електронний суд заперечення на відповідь на відзив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 30 жовтня 2012 року [PERSON] подав до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву-приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, згідно з якою банком відкрито [PERSON] банківський рахунок, для користування. Згідно з посвідченням учасника бойових дій від 11 березня 2016 року № [NUMBER] [PERSON] має право на пільги встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, безпосередньо брав участь в АТО /а. с. 19-21, 22/. У лютому 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на виникнення станом на 20 січня 2021 року заборгованості у сумі 27 283, 34 грн та складається з наступного: 21 211, 56 грн - заборгованість за тілом кредиту; в тому числі 00, 00 грн заборгованість за поточним тілом кредиту, 21 211, 56 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту; 00, 00 грн заборгованість за нарахованими відсотками; 6 071, 78 грн заборгованість за простроченими відсотками; 0, 00 грн заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит; 0, 00 грн - пеня; 0, 00 грн - комісії. 22 лютого 2022 року рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області у справі № 351/321/21 у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» з вимогами до [PERSON] відмовлено /а. с. 23-29/. Вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили 28 березня 2022 року встановлено наступні обставини і зроблені такі висновки. 05 липня 2018 року [PERSON] через свого представника [PERSON] надіслав ПАТ КБ «Приватбанк» запит на розкриття інформації, що становить банківську таємницю, згідно якого вказала, що її чоловік [PERSON] з лютого 2015 року призваний на військову службу по мобілізації, з 2016 року по 05 липня 2018 року проходить військову службу за контрактом. Посилаючись на вимоги п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та їх сімей» повторно просить надати банк завірену інформацію по кредитній картці відповідача за період з 01 лютого 2015 року по 01 липня 2018 року. 15 жовтня 2020 року [PERSON] на адресу АТ КБ «Приватбанк» надіслано лист, відповідно до якого він зазначає, що неодноразово усно та письмово звертався до відділення АТ КБ «ПриватБанк» в м. Снятин з проханням звільнити його у подальшому від нарахування відсотків за користування кредитом, штрафу/пені за несвоєчасну сплату платежів по кредиту. Усі звернення залишені поза увагою, Банк продовжує нараховувати відсотки за користування кредитом, штраф та пеню, у зв`язку з чим його борг тільки зростає. Просив АТ КБ «Приватбанк» незаконно зняті з нього відсотки за користування кредитом, штрафу/пені у період його перебування в зоні бойових дій зарахувати у рахунок погашення тіла кредиту. 24 вересня 2021 року [PERSON] на адресу АТ КБ «Приватбанк» знову надіслано лист, відповідно до якого він зазначає, що з лютого 2014 року по грудень 2019 року він був призваний на військову службу по мобілізації, яку проходив у зоні бойових дій. Щоб запобігти утраті кредитної картки, чи незаконному використанню інформації, що дає змогу ініціювати платіжні операції, він залишив кредитну картку вдома і з квітня 2016 року більше нею не користувався. Однак, після повернення додому виявив, що з кредитної картки щомісяця з травня 2016 року по вересень 2019 року здійснювалась якась покупка на суму 417, 96 грн. З жовтня 2019 року дана покупка оформлена відповідно до договору N 16040203362327. Просив надати йому роз`яснення щодо даної покупки та копію договору. 14 вересня 2021 року [PERSON] подано до Снятинського ВП Косівського ВП ГУ НП в Івано-Франківській області заяву про факт вчинення АТ КБ «ПриватБанк» кримінального правопорушення. Також рішенням Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21 встановлено, що відповідно до довідки ТВО військового комісара [INFO] на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року N 15/2015 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] призваний на військову службу по мобілізації [INFO] ; довідка військової частини [NUMBER] від 12 грудня 2019 року відповідно до якої [PERSON] у період з 26 березня 2015 року по 24 червня 2016 року, з 14 жовтня 2016 року по 14 липня 2017 року, з 08 вересня 2017 року по 31 жовтня 2017 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальній цілісності України у районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької області. Відповідно до витягу з наказу командира військової частини [NUMBER] від 12 грудня 2019 року майора [PERSON] з 12 грудня 2019 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, у зв`язку із закінченням строку контракту, та направлено для зарахування на військовий облік до [INFO] Отже, суд враховував те, що наявні у справі докази підтверджують факт участі [PERSON] в антитерористичній операції та наявність у нього статусу учасника бойових дій, а відтак на нього поширюється дія пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», тобто норми щодо ненарахування йому штрафних санкцій, пені за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами. Також, суд виснував, що АТ КБ «ПриватБанк», всупереч нормі п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», нарахував відповідачу відсотки, штрафні санкції, пеню за невиконання кредитних зобов`язань, нарахування здійснені у період несення відповідачем служби у Збройних Силах України, та включають в себе: операції за списання відсотків за використання кредитного ліміту, пеню за прострочення виконання кредитного зобов`язання та штрафи. АТ КБ «ПриватБанк» не мав права перекредитовувати наявні кредитні кошти відповідача, а також, нараховувати відповідачу пеню, штрафи, відсотки за користування кредитом протягом усього періоду, заявленого банком в розрахунку заборгованості, згідно п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Судом встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» у самостійному порядку, автоматично стягнув із зарплатної картки [PERSON] кошти у рахунок погашення заборгованості перед банком, яка становить 47 647, 38 грн та складається із: 36 990, 58 грн (здійснення банком операції «Автоматичне погашення простроченої заборгованості») 3 251, 72 грн (здійснення операції «Переказ коштів між рахунками за договором «SAMDN52**9613») 6 883, 65 грн (здійснення операції «Погашення обов`язкового платежу із картки 51**06») 521,43 грн («Погашення поточного платежу з картки [NUMBER] »), що значно перевищує суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях відповідача. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до ст. 1073 Цивільного кодексу України у разі безпідставного списання банком грошових коштів з рахунка клієнта банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Отже, в обґрунтування своїх доводів, позивач посилається на обставини/факти, які були встановлені в рішенні Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21, за позовом відповідача до позивача, про стягнення заборгованості згідно з кредитним договором. Згідно з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення у мотивувальній частині судового акта. Під час розгляду справи № 351/321/21 Снятинський районний суд Івано-Франківської області, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду України, викладену в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження №14-131 цс 193), та п. 15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», прийшов до наступних висновків: - загальна сума витрат по кредитних коштах [PERSON] складала 7 882, 57 грн + 8 064, 53 грн = 15 947, 10 грн, що становило його заборгованість за тілом кредиту; - АТ КБ «Приватбанк», у самостійному порядку, автоматично стягнув із зарплатної картки [PERSON] кошти у рахунок погашення заборгованості перед банком, які становлять 47 647, 38 грн, з яких: 36 990, 58 грн (здійснення банком операції «Автоматичне погашення простроченої заборгованості») + 3 251, 72 грн (здійснення операції «Переказ коштів між рахунками за договором «SAMDN52**9613») + 6 883, 65 грн (здійснення операції «Погашення обов`язкового платежу із картки «51**06») + 521, 43 грн (здійснення операції «Погашення поточного платежу з картки « [NUMBER] »), що значно перевищує суму заборгованості по кредитних зобов`язаннях відповідача. Відповідно до частини четвертої ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21 набрало законної сили 28 березня 2022 року, обставини, щодо суми фактично стягнутих відповідачем коштів з позивача (47 647, 38 грн) та суми заборгованості позивача перед відповідачем за тілом кредиту (15 947, 10 грн), були предметом дослідження у її межах. При цьому, докази, які підтверджували ці обставини, досліджувались безпосередньо у судовому засіданні, а самі обставини встановлені в мотивувальній частині рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року. Тому суд погоджується з висновком позивача, що такі обставини не підлягають повторному доказуванню у межах цієї справи, а сума безпідставно стягнутих (набутих) відповідачем з позивача грошових коштів складає 31 700, 28 грн. У відповідності до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно положень ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Частина друга цієї ж статті визначає, що положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином, витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Велика Палата Верховного Суду нагадує, що у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання (пункт 17 та пункт 26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц). За приписами частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. V. Позовна давність. Частиною першою статті 256 ЦК України передбачено, що позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, як передбачено частиною першою статті 257 ЦК України. Позивач стверджував, що про порушення свого майнового права, а також про суму безпідставно стягнутих АТ КБ «Приватбанк» з позивача коштів - 47 647, 38 грн, позивач дізнався з рішення Снятинського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21, яке набрало законної сили 28 березня 2022 року. З огляду на визначені позивачем підстави та предмет позову, про них він міг дізнатися саме з висновків, зроблених Снятинським районним судом Івано-Франківської області у рішенні від 22 лютого 2022 року у справі № 351/321/21. Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим факт порушення прав позивача, тому позовні вимоги щодо стягнення безпідставно списаних грошових коштів банком у розмірі 31 700, 00 грн разом з нарахованими за період часу з 29 березня 2022 року по 14 січня 2024 року трьома відсотками річних 1 709, 00 грн та інфляційними втратами 7 512, 13 грн, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Частиною другою ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. На думку позивача, порушення банком зобов`язання з повернення безпідставно списаних грошових коштів є недоліком продукції (неналежним наданням фінансової послуги) у розумінні законодавства про захист прав споживачів і відповідно до статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» має наслідком відшкодування моральної шкоди, завданої клієнту банком таким неналежним наданням фінансової послуги. Однак, суд не може погодитися з такими доводами сторони, оскільки, згідно з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 10 вересня 2021 року у справі № 404/3436/19-ц, споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом, відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі статтею 611 Цивільного кодексу України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Правила статті 1167 ЦК України регулюють позадоговірні (деліктні) відносини. Таким чином, у задоволенні позову у частині стягнення компенсації моральної шкоди суд відмовляє. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, згідно з позовними вимогами, у частині стягнення безпідставно списаних грошових коштів банком разом з нарахованими за період часу з 29 березня 2022 року по 14 січня 2024 року трьома відсотками річних та інфляційними втратами за розрахунком позивача. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У силу положень статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», пункту 13 частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви. За частиною шостою статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судовий збір у розмірі 1 034, 07 грн (85, 39 %), що є пропорційним до розміру задоволених вимог, підлягає стягненню з відповідача у дохід Держави. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial