Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП в матеріалах справи відсутній ) звернулася до Придніпровського районного суду з\~позовом до [PERSON] ( [INFO] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] ) про стягнення інфляційних витрат та 3 % річних. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 жовтня 2017 року між нею [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики. На виконання даного договору, 19.10.2017 року вона передала відповідачу 4840 доларів США та 1505 євро [PERSON] отримав від неї в борг грошові кошти на підтвердження свого грошового зобов`язання. 19.10.2017 року видав їй розписку, згідно якої зобов`язався повернути борг 01.12.2017 року. 25 січня 2021 року Придніпровським районним судом м. Черкаси було винесено рішення на її користь та стягнуто заборгованість за договором позики. Зазначає, що враховуючи, що відповідачем кошти у сумі 187176 грн. 75 коп. не були повернуті в порушення його зобов`язань та вимог Закону до теперішнього часу, що підтверджується відомостями з Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та з огляду на викладене з урахуванням того, що за період з 25 січня 2021 року по 24 лютого 2022 року в сумі 187176 грн. 75 коп. інфляційні втрати становлять 22941,06 грн., 3% річних від зазначеної суми становлять 32055,82 грн., за прострочене виконання зобов`язання щодо повернення коштів на загальну суму 187176 грн. 75 коп., отриманих за договором позики, вважає за необхідне вимагати від боржника [PERSON] сплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів, згідно розрахунку з урахуванням строків погашення боргових зобов`язань за рішенням Придніпровського районного суду від 25.01.2021 року. У відповідності до вимог ст. 625 ЦЦК України, боржник [PERSON] зобов`язувався повернути основний борг згідно рішення суду від 25.01.2021 року на суму 187176,75 грн. після вступу рішення в законну силу, що підтверджується наявним рішенням суду (справа № 711/7007/20), яке на даний час знаходиться на виконанні в Другому відділі ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Строк прострочення зобов`язання становить з 25.01.2020 року по 24.02.2022 року, згідно рішення суду від 25.01.2020 року інфляційні втрати становлять 22041 грн. 06 коп., 3% річних від неповернутої суми боргу становлять 32055 грн. 82 коп. Також, зазначає. Що вона попередньо понесла судові витрати в зв`язку зі зверненням до суду у вигляді наданої професійної правової допомоги та у вигляді наданої правової допомоги у майбутньому, пов`язаної з представництвом її інтересів в якості позивача та пов`язані з можливою неодноразовою явкою до суду. Відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 11.10.2022 року, укладеного між [PERSON] та адвокатом Мельниковою О.О., адвокат надає позивачу правову допомогу, а [PERSON] , в свою чергу. Зобов`язується сплачувати адвокату гонорар та компенсувати витрати, пов`язані з безпосереднім виконанням вказаного договору, в тому числі, і витрати пов`язані з явкою за неохідності до суду. Зазначає, що детальний розрахунок буде наданий після фактичного понесення витрат у встановленому законом порядку, який передбачений ст. 134 ЦПК України. Орієнтовний загальний розмір її судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, які вона очікує понести, всього становить 30000 грн. 00 коп. Просить стягнути з [PERSON] на її користь за прострочення виконання зобов`язання щодо поверненя коштів: в сумі 187176 грн. 75 коп., за період з 25 січня 2021 року по 24 лютого 2022 року інфляційні втрати в сумі 22041 грн. 06 коп., 3% річних в сумі 32055 грн. 82 коп.; судові витрати, понесені позивачем на день ухвалення рішення суду. 11 січня 2024 року ухвалою суду відкрито спрощене позовне провадження, призначено судове засідання (з викликом сторін). 27 лютого 2024 року через канцелярію суду позивач [PERSON] надала заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначено, що при проведенні розрахунку суми заборгованості нею було допущено помилку та не вірно проведено розрахунок, оскільки, вважала, що на вказані правовідносини поширюється дія вимог ЗУ № 2120-ІХ від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану». Так як дія цього Закону на правовідносини, які виникли між ними не поширюється, виникла необхідність у збільшенні позовних вимог. Враховуючи, що відповідачем кошти в сумі 187176 грн. 75 коп. всупереч рішення суду не були повернуті в порушення вимог Закону до теперішнього часу, що підтверджується відомостями відповіді на її лист надісланий до суду з Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) та з врахуванням того, що за період з 25 січня 2021 року по 25 січня 2024 року кошти в сумі 187176 грн. 75 коп. їй не повернуті інфляційні втрати за цей час становлять 84348 грн. 03 коп., 3% річних від зазначеної суми становлять 16860 грн. за прострочене виконання зобов`язання щодо повернення коштів на загальну суму 187176 грн. 75 коп. отриманих за договором позики вважає за потрібне вимагати від боржника [PERSON] сплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів, згідно розрахунку з урахуванням строків погашення боргових зобов`язань за рішенням Придніпровського районного суду від 25.01.2021 року. Просить стягнути з [PERSON] на її користь за прострочення виконання зобов`язання щодо повернення коштів: в сумі 187176 грн. 75 коп. за період з 25 січня 2021 року по 25 січня 2024 року інфляційні втрати в сумі 84348 грн. 03 коп., 3% річних в сумі 16860 грн. 18 коп., судові витрати понесені позивачем на день ухвалення рішення суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилась. В резолютивній частині позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог зазначено, що просить розгляд справи проводити у відсутність позивача, позовні вимоги повністю підтримує та проти заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання вдруге не зявився, причини неявки суду невідомі. Про день, час та місце розгляду справи був повідомлений за допомогою направлення рекомендованого повідомлення за зареєстрованою адресою проживання. Справу розглянуто за правилами заочного розгляду передбаченими ст. 280-282 ЦПК України за відсутності відповідачів повідомлених у встановленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, які не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, не подали відзиву проти позову, а представник позивача не заперечує проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши та вивчивши письмові матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками процесу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Частиною другою статті 95 ЦПК України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 25 січня 2021 року Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено заочне рішення по справі № 711/7007/20 за позовом [PERSON] [PERSON] про стягнення заборгованості, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 187176 грн. 75 коп. Відповідно до відомостей Автоматизованої системи документообігу суду «Д-3» заочне рішення набрало законної сили 04.03.2021 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. Згідно ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. В судовому засіданні встановлено, що предметом позову у цій справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення заборгованості по справі № 711/7007/20, яке набрало законної сили 04.03.2021 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. За змістом ст.ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31.03.1989 р. «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, стягнення безпідставно нажитого майна» (з наступними змінами) та абз.1 п. 2 постанови Пленуму ВС України № 6 від 27.03.1992 р. «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» вбачається, що шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, в повному обсязі за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Встановлено, що [PERSON] не розрахувався з [PERSON] , відповідно до рішення суду від 25 січня 2021 року по справі № 711/7007/20. Так, відповідно до Листа Другого відділу ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 235/26.21-47/3913 від 12.01.2024 року, на виконанні в Другому відділі ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває зведене виконавче провадження № 65013795 відносно [PERSON] , до складу якого входять 9 виконавчих проваджень про стягнення заборгованості в загальній сумі 731823,55 грн., в тому числі і виконавче провадження № 64801837 з виконання виконавчого листа № 711/7007/20 виданого 10.03.2021 Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 187176 грн. 75 коп. (відкрито 16.03.2021 року). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. На думку суду, предметом позову у даній справі є стягнення на підставі ч. 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та 3 % річних, за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, підтвердженого саме судовим рішенням по справі № 711707/20. На думку суду, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2021 року по справі № 711/7007/20 саме з моменту набрання ним законної сили, а саме, з 04.03.2021 року. Грошове зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди за рішенням суду на даний час не виконано. З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до статті 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідачів з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з них судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідачів сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Інфляція - це знецінювання грошей і безготівкових коштів, що супроводжується ростом цін на товари і послуги (п.2 Методологічних положень щодо організації статистичних спостережень за змінами цін (тарифів) на спожиті товари (послуги) і розрахунку індексу споживчих цін, що затверджені наказом Державного комітету статистики України від 14 листопада 2006 року № 519). Показником, який характеризує рівень інфляції, є індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін характеризує зміни у часі загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Він є показником зміни вартості фіксованого набору споживчих товарів та послуг у поточному періоді у порівнянні з базовим. Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 459/3560/15-ц, від 11 липня 2018 року у справі № 753/23612/15-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 461/479/16-ц, від 22 листопада 2018 року у справі № 761/43507/16-ц. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом якого грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. На думку суду, відповідач [PERSON] був обізнаний про грошове зобов`язання. Заочне рішення Придніпровського районного суду по справі № 711/7007/20 від 25 січня 2021 року ніким не оскаржувалося. На думку суду, саме з дня набрання рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 січня 2021 року по справі № 711/7007/20 (04.03.2021 року) між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Суд не погоджується з позицією позивача, що датою виникнення зобов`язань за ст. 625 ЦК України є дата винесення Придніпровським районним судом м. Черкаси заочного рішення по справі № 711/7007/20. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Отже, відповідач [PERSON] дійсно має невиконане грошове зобов`язання перед [PERSON] , що підтверджується рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси по справі №711/7007/20 від 25 січня 2021 року року, яке набрало законної сили 04.03.2021 року. А тому, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат на грошові кошти за неналежне виконання судового рішення. Проте, розрахунок інфляційного збільшення боргу та 3% річних від простроченої суми необхідно рахувати за період з 04.03.2021 року (дня набрання рішення суду) по 25.01.2024 року, а не як зазначає позивач з 25.01.2021 року по 25.01.2024 року. А тому, суд приходить до висновку про стягнення інфляційного збільшення боргу в розмірі 81659 грн. 67 коп. (за період з 04.03.2021 року по 25. 01.2024 року) та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 16275 грн. 57 коп. (за період з 04.03.2021 року по 25. 01.2024 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення та стягненню з [PERSON] підлягає інфляційне збільшення боргу в розмірі 81659 грн. 67 коп. та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 16275 грн. 57 коп. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved