Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в якому з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2019 по 18.01.2023 у сумі 379167,80 грн. та судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач з 18.01.2001 до 16.09.2019 працював в Державному підприємстві «Корюківське лісове господарство» на різних посадах, остання з яких вальник лісу Єлінського лісництва, що підтверджується копією трудової книжки. Відповідно до наказу № 40-к від 16.09.2019 року позивач звільнений з роботи 16.09.2019 року, за власним бажанням, у зв?язку з виходом на пенсію за віком, згідно ст. 38 КЗпП України. При звільнені [PERSON] звернувся з заявою на ім?я директора ДП «Корюківське лісове господарство», в якій просив в зв`язку із виходом на пенсію виплатити одноразову матеріальну допомогу в розмірі 50% місячної тарифної ставки 1-го розряду лісосічних робіт за кожний повний відпрацьований рік на даному підприємстві, згідно умов Колективного договору ДП «Корюківське лісове господарство», що прийнятий профспілковою конференцією трудового колективу 26.02.2016. 18.09.2019 року позивач отримав лист №471 від 16.09.2019 року, згідно якого 29.06.2019 року на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету розглянуто питання «Про внесення змін і доповнень до Колективного договору», а саме питання «Виплати матеріальної допомоги при звільненні з роботи у зв?язку з виходом на пенсію» (п.7.15 Колдоговору) та виявилось, що при обговоренні згаданого питання шляхом голосування було прийнято рішення про виключення «пункту 7.15 розділу 7» з Колективного договору. Таким чином, при звільненні одноразова матеріальна допомога позивачу виплачена не була. Не погодившись з зазначеними змінами, [PERSON] оскаржив їх до суду. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 року у справі 749/116/20 у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05.11.2021 року, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними та скасування змін, які прийняті на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету ДП «Корюківське лісове господарство» 11.04.2019 та 24.06.2019 до Колективного договору ДП «Корюківське лісове господарство», що прийнятий профспілковою конференцією трудового колективу 26.02.2016, - скасовано, а провадження в цій частині закрито. Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» одноразової матеріальної допомоги при звільненні в зв?язку з виходом на пенсію, стягнення недоплаченої при звільненні з роботи винагороди за вислугу років за період з 01.03.2019 по день звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та виплати вказаних коштів при звільненні - змінено. 3 огляду на зазначене та оскільки у постанові Чернігівського апеляційного суду від 05.11.2021 року та постанові BC від 15.08.2022 року відсутні правові обґрунтування відмови в задоволення позову з підстав саме не ознайомлення позивача з внесеними змінами до колдоговору, а апеляційним судом відмовлено в задоволенні позовних вимог позивача у зв?язку з закриттям провадження в частині скасування змін до колдоговору, позивач повторно звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство», правонаступником якого є Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», одноразову матеріальну допомогу при звільненні в зв?язку з виходом на пенсію в сумі 49 518, 00 грн. Рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 року, справа №749/17/23, стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на користь позивача одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію в сумі 49 518 грн. Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10.2023 року рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 року залишено без змін. Станом на день подачі позову одноразова матеріальна допомога при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію у розмірі 49 518 грн. позивачу не виплачена. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на день подання позову, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 427 364, 95 грн. за період з 17.09.2019 року і до моменту звернення до суду. Сторона позивача намагалась вирішити спір у позасудовому порядку, але спроби виявилися марними, в результаті чого позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Ухвалою судді Щорського районного суду Чернігівської області Чигвінцева М.С. від 20.11.2023 відкрито провадження у справі та задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 04.12.2023 відкладено підготовче засідання. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області від 18.12.2023 відкладено підготовче засідання. 19.12.2023 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить задовольнити позов частково. Аргументуючи свою позицію тим, що розрахунок позивача згідно якого з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 441 584,00 грн. є хибним та таким, що суперечить нормам чинного трудового законодавства. Відповідач підтверджує, що [PERSON] з 18.04.2001 по 16.09.2019 працював у ДП "Ліси України" на різних посадах та 16.09.2019 був звільнений за власним бажанням у зв?язку із виходом на пенсію відповідно до заяви про звільнення від 16.09.2019. Після звільнення позивача з ним був проведений повний розрахунок, окрім одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію, щодо виплати якої між сторонами виник спір. Так, рішенням Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 стягнуто з ДП «Ліси України» на користь [PERSON] одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію в сумі 49 518,00 грн. Остаточно вказаний спір був вирішений 31.10.2023 року постановою Чернігівського апеляційного суду у справі №749/17/23, відповідно до якої вказане рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 залишено без змін. 14.11.2023 року ДП «Ліси України» на виконання рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 перерахувало на розрахунковий рахунок позивача з урахуванням сплачених податків - 39 861, 99 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №№1698, 1699 від 14.11.2023 та того ж дня [PERSON] звернувся до Щорського районного області з даним позовом. Таким чином, оскільки станом на дату звернення позивача до Щорського районного суду Чернігівської області 14.11.2023 року відповідачем було виплачено всі належні позивачу при звільненні суми, в тому числі за рішення суду у справі №749/17/23, то обов?язок ДП «Ліси України» перед [PERSON] щодо своєчасного розрахунку при звільненні припинився - 14.11.2023 року. Тому вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09.2019 року по день ухвалення рішення судом у даній справі не підлягає задоволенню. Крім того, відповідач посилається на чинну редакцію ст. 117 КЗпП України на час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті, середній заробіток обмежений шістьма місяцями. Так, на дату звернення [PERSON] (14.11.2023 року) до Щорського районного суду Чернігівської області з даним позовом стаття 117 КЗпП України діяла в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-IX, а тому підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22. Так, середньоденне грошове забезпечення позивача становить 424,60 грн. Позивача було звільнено 16.09.2019, а остаточний розрахунок проведено 14.11.2023, однак виходячи із норм статті 117 К3пП України, в редакції чинній з 01.07.2022 середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, підлягає виплаті позивачу за шість місяців з 13.05.2023 по 13.11.2023 - 184 дні. Таким чином, за період з 13.05.2023 по 13.11.2023 середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги у належному розмірі, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 78 126,40 грн. Разом з тим, при загальному розмірі несвоєчасно виплаченої одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію (49 518,00 грн.), сума середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 78 126,4 грн. істотно перевищує розмір несвоєчасно виплачених сум. В свою чергу, застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та у постановах Верховного Суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19 та від 28.01.2021 у страві №580/2427/19. На думку відповідача, в даному випадку, необхідно застосувати правовий підхід до вирішення питання обрахунку належного до виплати розміру середнього заробітку, підтриманий у постановах Верховного Суду від 02.02.2023 № 460/10582/21 та від 28.06.2023 у справі №560/11489/22. Так, сума одноразової матеріальної допомоги при звільненні у зв?язку з виходом на пенсію складає 49 518,00 грн. Тобто, частка такої заборгованості у сумах, які визначені відповідно до ст.117 КЗпП України, становить 0,6 (з розрахунку: 49518,00/78 126,40). Сума, яка підлягає відшкодуванню становить: 424,60 грн. (середньоденна заробітна плата Позивача) х 0,63 х 184 (дні затримки розрахунку) = 49 219,63 грн. Таким чином, враховуючи принцип пропорційності та співмірності, а також правову позицію Верховного Суду у справах № 460/10582/21, № 821/1083/17, № 761/9584/15-ц, №480/3105/19 та №580/2427/19, відповідач вважає, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача є стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 49 219,63 грн. Заперечує щодо заявлених до стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн., оскільки позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу понесених ним витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи наведене, просить суд задовольнити позов частково, стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 49 219, 63 грн., у задоволенні решти позовних вимог - відмовити. 19.12.2023 позивач надав відповідь на відзив, згідно якої не погоджується з доводами відповідача стосовно посилання на постанову Верховного Суду від 28.06.2023 року у справі №560/11489/22, яка наголошує на тому, що до даних правовідносини слід застосовувати норму ст. 117 КЗпП України в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Вказує, що позивач був звільнений з роботи 16.09.2019 року та приписи ч.1 ст. 117 КЗпП України в редакції станом на день звільнення не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. Проте, Законом України №2352-IX від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни, в тому числі, і до норм КЗпП України та обмежено виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку шістьма місяцями. Так, різні аспекти дії закону у часі неодноразово досліджувалися Конституційним Судом України. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 12.07.2019 № 5-р(I)/2019, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, адміністративне провадження № К/990/31367/23 зазначає, що у випадку коли правовідносини виникли (день звільнення працівника) до 19.07.2022 року, то до даних правовідносин застосовується норма ст.117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року з врахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, тобто суд застосовує редакцію КЗпП України, що діяла на день звільнення з урахуванням критеріїв, щодо зменшення, що викладені в постановах Великої Палати. Починаючи з 19 липня 2022 року, стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ без можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Сторона позивача вважає, що за період з 17.09.2019 року по 18.07.2022 року підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла станом на день звільнення, а в період з 19.07.2022 року по день фактичного розрахунку 13.11.2023 року підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Так, з 17.09.2019 року по 18.07.2022 року - це 709 робочих днів. Таким чином, за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 301 041, 40 грн. (709*424,60). З 19.07.2022 року по 13.11.2023 року - це 330 робочих днів, проте з урахуванням обмеження шестимісячного строку, що запроваджений Законом №2352-ІХ, період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, становить з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року. Позивач погоджується з розрахунком відповідача за шість місяців та з тим, що середній заробіток за час затримки виплати одноразової грошової допомоги у належному розмірі, який підлягає стягненню на користь [PERSON] складає 78 126,40 грн. за 184 дні. Проте, з урахуванням висновку Верховного Суду у справі №380/19103/22 до періоду з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року не можуть бути застосовані висновки Верховного Суду в частині зменшення середнього заробітку з урахуванням співмірності та інших критерій. Позивач зазначає, що у своєму відзиві представник відповідача посилається на постанову від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду, проте Верховний Суд постановою від 30.11.2023 у справі №380/19103/22 констатував протилежне, а тому застосуванню підлягає остання постанова. Також, наголошує, що за розрахунком позивача, сума компенсації до втрати доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати становить 16 301,16 грн., так як коефіцієнт індексації за час прострочки становить 50.80%. Таким чином, майнові втрати (у виді інфляційних втрат) позивача становлять вказану вище суму. З огляду на наведені критерії, сторона позивача вважає, що заявлена позивачем до стягнення сума середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку, із розміром затриманої заборгованості по виплаті заробітної плати позивачу є співмірною, а тому і не вбачає підстав для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З огляду на наведене, сторона позивача вважає за необхідне стягнути за період з 17.09.2019 року по 18.07.2022 року середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 301 041, 40 грн., а за період з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року - 78 126,40 грн., згідно розрахунку представника відповідача. Таким чином сторона позивача просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у загальному розмірі 379 167, 80 грн. 19.12.2023 позивач надав клопотання про зменшення позовних вимог, в якому посилаючись на те, що 14.11.2023 відповідачем було виплачено матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію у сумі 39861,99 грн. за рішенням суду у справі 749/17/23, просить стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09. 2019 року по 18.01.2023 року у сумі 379 167, 80 грн., судові витрати: судовий збір та витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги адвоката, та повернути судовий збір у сумі 358,58 грн. 26.12.2023 від представника відповідача надійшло заперечення на відзив, у якому заперечує доводи позивача, викладені у відповіді на відзив, оскільки вважає не правильним посилання представника позивача на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 30 листопада 2023 року у справі №380/19130/23 та, зважаючи на викладену Верховним Судом правову позицію щодо застосування ст. 117 К3пП України, представник позивача доходить висновку, що починаючи з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом №2352-Х без можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні». Однак, відповідач всупереч таким висновкам позивача зазначає, що не існує жодної правової позиції Верховного Суду щодо неможливості застосування зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв?язку з внесення змін до ст. 117 КЗпП України Законом №2352-IX та можливість зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КпП України узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, від 02 лютого 2023 у справі №460/10582/21, від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. Представник відповідача вважає правомірним розрахунок заборгованості середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні наведений у відзив на позов та який складає 49 291,81 грн. Також не погоджується з твердженням позивача про умисні дії відповідача щодо внесення змін до колективного договору з метою уникнення виплати працівникам матеріальної допомоги, так як не відповідає фактичним обставинам справи та не грунтується на належних та допустимих доказах, а тому не може бути взято до уваги судом. На підставі зазначеного просить задовольнити позов частково та стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 49 291,81 грн. Ухвалою Щорського районного суду Чернігівської області Чигвінцева М.С. від 09.01.2024 прийнято заяву [PERSON] про зменшення позовних вимог, закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу №749/1210/23 до розгляду по суті. У судове засіданні представник позивача та позивач не з`явилися. У матеріалах справи наявна заява позивача, в якій просить справу розглянути без його участі та без участі його представника, підтримав позов та просив витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги залишити за ним. Представник відповідача у судовому засіданні підтримала позицію викладену у відзиві на позов та в запереченнях, позовні вимоги визнала частково. Суд, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 18.01.2001 до 16.09.2019 працював в Державному підприємстві «Корюківське лісове господарство» на різних посадах, остання з яких вальник лісу, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] та не заперечується відповідачем (а.с.115-123). 16.09.2019 року позивач звернувся до ДП «Корюківське лісове господарство» (вхідний №692) з заявою про звільнення з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, в якій також просив виплатити йому одноразову винагороду у розмірі передбаченому розділом 7 п. 7.15 Колдоговору, що не заперечується відповідачем (а.с.19). 16.09.2019 року позивач звернувся до ДП «Корюківське лісове господарство» (вхідний №691) з заявою в якій просив роз`яснити йому коли були внесені зміни до розділу 7 п. 7.15 Колективного договору, та чому його не ознайомили з внесеними змінами, що не заперечується відповідачем (а.с.18). Наказом № 40-к від 16.09.2019 року позивач звільнений з роботи 16.09.2019 року за власним бажанням, у зв?язку з виходом на пенсію за віком, згідно ст. 38 КЗпП України. Наказано бухгалтерії провести остаточний розрахунок з [PERSON] , виплатити компенсацію за невикористану щорічну відпустку в кількості 58 к.д. (а.с.45). Листом ДП «Корюківське лісове господарство» від 16.09.2019 року №471, позивачу повідомлено, що 24.06.2019 року на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету за участі всіх керівників лісництв і цехів, голів цехових комітетів профспілок всіх підрозділів підприємства, головних спеціалістів лісгоспу і членів профспілкового комітету, розглянуто питання «Про внесення змін і доповнень до Колективного договору», а саме питання «Виплати матеріальної допомоги при звільненні з роботи у зв`язку з виходом на пенсію» (п.7.15 Колдоговору). При обговоренні цього питання шляхом голосування було прийнято рішення про виключення «пункту 7.15 розділу 7» з Колективного договору. У наведеному листі Позивачу роз`яснили, що ознайомлення і доведення до відома працівників з прийнятими рішеннями адміністрацією лісгоспу по вирішенню виробничих, фінансово-економічних і соціальних питань повинні проводити керівники підрозділів, тобто лісничий [PERSON] або голова цех кому профспілки [PERSON] (а.с.44). Не погодившись з зазначеними змінами позивач оскаржив їх, звернувшись до Городянського районного суду Чернігівської області з позовом до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство», організаційної ланки профспілки Корюківського держлісгоспу (третя особа Управління соціального захисту населення Корюківської районної державної адміністрації) про визнання змін, які прийняті на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету ДП «Корюківське лісове господарство» 11.04.2019 та 24.06.2019 до Колективного договору ДП «Корюківське лісове господарство» незаконними та їх скасування, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та винагороди за вислугу років, зміни формулювання дати звільнення і стягнення середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки. Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 року у справі 749/116/20 стягнуто з Державного підприємства «Корюківське лісове господарство», на користь [PERSON] , із застосуванням принципу пропорційності середній заробіток за період із 18.09.2019 по 06.12.2019 (79 днів), пропорційно до співвідношення затриманої суми до середньоденного заробітку (42,39%), тобто 14219,05 гривень. У задоволенні позовних вимог [PERSON] до Державного підприємства «Корюківське лісове господарство», організаційної ланки профспілки Корюківського держлісгоспу (третя особа Управління соціального захисту населення Корюківської районної державної адміністрації) про визнання змін, які прийняті на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету ДП «Корюківське лісове господарство» 11.04.2019 та 24.06.2019 до Колективного договору ДП «Корюківське лісове господарство» незаконними та їх скасування, про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні та винагороди за вислугу років - відмовлено (а.с. 65-73). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 05.11.2021 року, рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 року в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконними та скасування змін, які прийняті на спільному розширеному засіданні адміністрації і профспілкового комітету ДП «Корюківське лісове господарство» 11.04.2019 та 24.06.2019 до Колективного договору ДП «Корюківське лісове господарство», що прийнятий профспілковою конференцією трудового колективу 26.02.2016, - скасовано, а провадження в цій частині закрито. Рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 06.05.2021 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з ДП «Корюківське лісове господарство» одноразової матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію, стягнення недоплаченої при звільненні з роботи винагороди за вислугу років за період з 01.03.2019 по день звільнення та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та виплати вказаних коштів при звільненні - змінено, викладено мотиви відмови в редакції цієї постанови (а.с. 20-33). Постанова Чернігівського апеляційного суду від 05.11.2021 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.08.2022 у справі №749/116/20 залишена без змін (а.с. 74-87). Згідно з рішенням ЄСПЛ від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Суди, при розгляді спорів, не можуть ставити під сумнів рішення судів, які набрали законної сили, та надавати цим рішенням правої оцінки, перевіряти їх правильність. Тому, при розгляді цієї справи суд позбавлений можливості перевіряти правильність дослідження та оцінки доказів судами при розгляді іншої справ. Крім того, вказані обставини визнаються учасниками справи та не підлягають доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Разом, з тим як вбачається з рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 року у справі №749/17/23 позов [PERSON] до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», про стягнення одноразової матеріальної допомоги при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію задоволено повністю. Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь [PERSON] одноразову матеріальну допомогу при звільненні в зв`язку з виходом на пенсію в сумі 49 518, 00 грн. та стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави судовий збір в сумі 1073,60 грн. (а.с. 91-101). Постановою Чернігівського апеляційного суду від 31.10. 2023 року апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», яке є правонаступником Державного підприємства «Корюківське лісове господарство» - залишено без задоволення, а рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 року без змін (а.с. 102-114). З наведеного слідує, що відповідач при звільненні неправомірно не виплатив позивачу одноразову матеріальну допомогу при звільненні у зв`язку з виходом на пенсію. Згідно положень ст.ст. 116, 117 КЗпП України (в редакції на момент звільнення позивача), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. У відзиві на позов представник відповідача вказав, що 14.11.2023 на розрахунковий рахунок позивача на виконання рішення Щорського районного суду Чернігівської області від 16.03.2023 було виплачено 49 518 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №1698 від 14.11.2023 (а.с. 208). Вказане також підтверджується стороною позивача у відповіді на відзив. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у пункті 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке роз`яснення вказаної норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду, надав і Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Отже, з урахуванням наведених роз`яснень Верховного Суду, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає за період з 17.09.2019 року по 13.11.2023 року. Однак, Законом України №2352-IX від 01.07.2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни, в тому числі, і до норм КЗпП України. Відповідно до вказаного Закону України №2352-IX від 01.07.2022 року: …16) текст статті 117 викласти в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті». Приписи статті 117 КЗпП України у попередній редакції не містили в собі вказівки щодо обмеження періоду стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком. При цьому, Закон України №2352-ІХ від 01.07.2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. Отже, даний Закон України містить норми прямої дії, та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022 року. Відповідно до ч.1 статті 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає із Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999 року №1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Відповідно, зміст суб`єктивного права особи слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права. Водночас, неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами. Закон України №2352-ІХ від 01.07.2022 року не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі. На наведене звернув увагу Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, адміністративне провадження № К/990/31367/23 та у пункті 44 вказав, що підхід Великої Палати Верховного Суду до застосування статті 117 КЗпП України в окресленому контексті не відповідає правовому регулюванню, яке підлягає застосуванню до спірних правовідносин та наведене у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду. У пункті 58 ВС вказав, що в тій справі підлягають врахуванню норми статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року та відповідно врахуванню висновки Верховного Суду викладені у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, які безпосередньо стосуються норм статті 117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року, а на їх виконання підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат. У пункті 60 ВС наголосив, що з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ. Таким чином, Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 у справі №380/19103/22 констатував, що у випадку коли правовідносини виникли (день звільнення працівника) до 19.07.2022 року, то до даних правовідносин застосовується норма ст.117 КЗпП України у редакції що діяла до 19.07.2022 року з врахуванням висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22, тобто суд застосовує редакцію КЗпП України, що діяла на день звільнення з урахуванням критеріїв, щодо зменшення, що викладені в постановах Великої Палати. Починаючи з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України підлягає застосуванню до спірних правовідносин в редакції, викладеній згідно із Законом № 2352-ІХ без можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 29.01.2024 року у справі № 60/9586/22 наголошує, що правова позиція суду касаційної інстанції першочергово повинна ґрунтуватись на нормативному регулюванні спірних правовідносин, зміна якого може вплинути на те, яким чином її застосовувати до правовідносин, які виникли після цієї зміни. Як вже зазначалось з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, тому і підхід до правозастосування указаної норми змінився. Відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає компенсації середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями. Проте, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, який суд апеляційної інстанції взяв до уваги при вирішенні цієї справи, викладено щодо приписів статті 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ. Наведений у цій постанові підхід щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час стаття 117 КЗпП України не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні. Одночасно, з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП України діє та підлягає застосуванню у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ. Тому, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі умовно варто поділити на 2 частини: до набрання чинності 19 липня 2022 року і після цього. Період з 31 серпня 2018 року до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 КЗпП України, до внесення у неї змін Законом №2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців. До цього періоду, у разі наявності у суду, який розглядає спір, переконання про істотний дисбаланс між сумою коштів, яку прострочив роботодавець і сумою середнього заробітку за час затримки цієї виплати може застосувати принцип співмірності і зменшити таку виплату. Проте, період з 19 липня 2022 року до 14 серпня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 КЗпП України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. До цього періоду застосовувати практику Верховного Суду, зокрема, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15 недоречно, адже вона була сформована за попереднього нормативного регулювання спірних правовідносин. Аналогічний висновок висловлено у постанові від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 Верховного Суду і колегія суддів вважає його застосовним до спірних правовідносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Підсумовуючи вищевказане та аналізуючи обставини даної справи, суд дійшов висновку, що спірний період стягнення середнього заробітку поділяється на дві частини: 1) з 17.09.2019 року по 18.07.2022 року (з моменту звільнення позивача і до набрання чинності Законом №2352-ІХ) за який підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України в редакції, що діяла станом на день звільнення, з можливість застосування принципу співмірності і зменшення такої виплати (з урахуванням позицій Верховного Суду, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15), 2) з 19.07.2022 року по 13.11.2023 року (з моменту набрання чинності Законом №2352-ІХ по день фактичного розрахунку), за який підлягає застосуванню норма статті 117 КЗпП України у редакції, викладеній згідно із Законом №2352-ІХ, яка обмежує строк виплати шістьма місяцями. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно з якими середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. При цьому, відповідно до п.5 розділу IV порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз.1 п.8 розділу IV порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Так, з 17.09.2019 року по 18.07.2022 року - це 713 робочих днів. Згідно довідки від 09.01.2020 №КР000000003 середньоденна заробітна плата позивача становить 424,60 грн. (а.с. 10). Таким чином, за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 302739,80 грн. (713*424,60 грн.). Вирішуючи питання щодо розміру суми компенсації середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні у вказаний період, суд вважає за доцільне застосувати принцип співмірності, що узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц. Згідно якої зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати наступне (пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц): розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. За таких обставин, необхідно застосувати критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. З огляду на вищевикладене, враховуючи встановлений розмір заборгованості, характер цієї заборгованості, дії позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплату у сумі 40000 грн. У той же час, з 19.07.2022 року по 13.11.2023 року - це 330 робочих днів, проте з урахуванням положень Закону №2352-ІХ, період, за який стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обмежується шістьма місяцями і становить з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року, а тому за вказаний період підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56047,20 грн. (132 робочих дня*424,60 грн.). Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30.01.2019 у справі №755/10947/17 (провадження №14-435цс18) вказала, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, а у п.33 постанови Верховного Суду від 05 грудня 2023 року, cправа №922/1873/23 вказано, що таким же чином підлягають врахуванню при вирішенні спору й інші постанови Верховного Суду. Отже, з урахуванням висновків Верховного Суду у справі №380/19103/22 та у справі № 560/9586/22 до періоду з 19.07.2022 року по 18.01.2023 року не можуть бути застосовані висновки Верховного Суду в частині зменшення середнього заробітку з урахуванням співмірності та інших критерій. Таким чином, аналізуючи надані суду докази, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме: з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 96047,20 грн. (40000 грн.+ 56047,20 грн.), з утриманням із вказаної суми належних до сплати податків і зборів, на думку суду, саме такий розмір є справедливим стягненням для розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Крім того, у своєму позові позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати, зокрема зі слати судового збору та витрат пов`язані з отриманням правничої допомоги адвоката. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частинами 1, 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 19.12.2023 позивач надав клопотання про зменшення позовних вимог, в якому просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.09. 2019 року по 18.01.2023 року у сумі 379 167, 80 грн., судові витрати: судовий збір та витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги адвоката, та повернути судовий збір у сумі 358,58 грн. Згідно платіжної інструкції 0.0.3303592146.1 від 14.11.2023 позивачем було сплачено судовий збір за подання позову до суду у розмірі 3418,92 грн. (з урахуванням пониженого коефіцієнту - 0,8, так як позов поданий через підсистему електронного суду в електронній формі). Пунктом 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, оскільки позивачем було подано заяву про зменшення позовних вимог, яка була прийнята судом, то позивачу підлягає поверненню 358,58 грн. судового збору. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 775,21 грн. Також, у заяві від 22.01.2024 позивач просив залишити витрати пов`язані з отриманням правничої допомоги залишити за ним. Відтак, оскільки учасники справи є вільними у використанні своїх процесуальних прав, суд вважає недоцільним розглядати питання про стягнення судових витрат пов`язаних з отриманням правничої допомоги та обмежитися лише стягненням з відповідача на користь позивача вищевказаний розмір судового збору.

Outcome: partial