Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Львівське комунальне підприємство (ЛКП) «Львівський ліхтар» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за отриманні житлово-комунальні послуги. Позов мотивує тим, що на обслуговуванні ЛКП «Львівський ліхтар» знаходиться будинок [ADDRESS] . Споживачами послуг являються мешканці, співвласники та орендарі будинку, які здійснюють оплату наданих послуг на рахунок ЛКП «Львівський ліхтар». Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] має у власності нежитлове приміщення під індексом III, загальною площею 51,8 кв.м. у будинку [ADDRESS] та користується житлово-комунальними послугами. На виконання Закону України "Про житлово-комунальні послуги" співвласники будинку [ADDRESS] обрала форму управління та управителя ЛКП в подальшому підписали договір з про надання послуги з утримання будинку та прибудинкової території. ЛКП «Львівський ліхтар» надає житлово-комунальні послуги мешканцям будинку [ADDRESS] , оскільки відповідно до ухвали виконавчого комітету ЛМР №5632 від 10.10.2019 року «Про припинення ЛКП «Навколо базару» шляхом приєднання до ЛКП «Львівський ліхтар», останнє в подальшому виступає як управитель будинку. На виконання даної ухвали ЛМР був укладений Договір підряду між ЛКП «Львівський ліхтар» та ЛКП «Навколо базару». Вказує, що відповідач не сплачує вартість отриманих комунальних послуг, внаслідок чого за період з жовтень 2021 року по жовтень 2023 року виникла заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 6133,90грн. Враховуючи вищевикладене, просять стягнути з відповідача на користь позивача 6133,90 грн. заборгованості за житлово-комунальні послуги, за період зжовтня 2021 року по жовтень 2023року, а також понесені судові витрати по справі. Представник позивача в судовому засідані позов підтримала та просила такий задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи, відзиву на позов не подав. Суд, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності на підставі наявних у матеріалах справи доказів та доводів, приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За вимогами ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно роз`яснень п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до Інформаці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №148257637 від05.12.2018р., вбачається, що відповідач [PERSON] є власником нежитлового приміщення, підвалу під індексом ІІІ, загальною площею 51, 8 кв.м. у будинку [ADDRESS] . Зазначений будинок знаходиться на обслуговуванні ЛКП «Львівський ліхтар» відповідно до ухвали виконавчого комітету Львівської міської ради №5632 від 10.10.2019року "Про припинення ЛКП "Навколо базару" шляхом приєднання до ЛКП "Львівський ліхтар". Відповідно до положень частини четвертої статті 319 ЦК України власність зобов`язує. Згідно статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, положення статті 322 ЦК України встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб. Згідно з актом звірки взаємних розрахунків (а.с.15) вбачається, що у відповідача перед ЛКП «Львівський ліхтар» виникла заборгованість за період з жовтня 2021 року по жовтень 2023 року за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 6 133 (шість тисяч сто тридцять три) грн. 90 коп. Представником позивача надано докази, що підтверджують надання житлово-комунальних послуг, а саме договори про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, договір підряду, договір про надання послуг, акти наданих послуг тощо. Окрім того, відповідач [PERSON] 27.10.2021 року звертався до ЛКП "Львівський ліхтар" із заявою щодо ремонту водостічної труби (а.с.41) та ЛКП "Львівський ліхтар" 09.11.2021 року надав матеріали для такого ремонту (а.с.43). Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У ст.68 ЖК України вбачається, що наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1ст. 901 ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 509 ЦК України). Як визначено частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. В силу приписів пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцем комунальної послуги є суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору. Споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів (п. 1 ч. 1 ст. 7 цього Закону). Частинами першою і другою статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньо будинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач). Відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Приписами пункту 5 частини другої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року в справі № 221/515/15-а роз`яснено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному розмірі. Аналогічна правова позиція висловлена також у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 210/5796/16-ц. Статтями 610, 612 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного суду, викладеної у постанові від 07 липня 2020 року у справі № 7128916/17-ц, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах (частина перша статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 9 листопада 2017 року). Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Згідно з пунктом п`ятим частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (частини перша статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). За положенням частини першої статті 10 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Враховуючи викладене, споживач зобов`язаний оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обов`язку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг. За таких обставин зобов`язання відповідача оплатити надані послуги виникає на підставі закону з узгоджених дій постачальника і споживача послуг. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі №3-184гс14. Тарифи та перелік обов`язкових послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які надаються ЛКП мешканцям, розроблені у відповідності до постанов КМУ та затвердженні рішенням виконавчого комітету ЛМР №1431 від 26.12.2008 р. «Про встановлення тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку» і визначені для кожного будинку м. Львова окремо. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Власники несуть відповідальність за своєчасність здійснення платежів за комунальні послуги незалежно від використання приміщень особисто чи надання належних їм приміщень в оренду, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, відповідач, маючи обов`язок своєчасно сплачувати плату за отримані послуги, в односторонньому порядку припинив виконувати взяті на себе зобов`язання, не сплачує заборгованість добровільно. Відповідно до частин першої та другої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини. Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року по справі №717/1323/16-ц (провадження №61-22244св18). Разом з тим, відповідач своїм правом на подання відзиву на позов не скористався, заперечень чи спростувань (у формі відповідних розрахунків) розрахунку заборгованості відповідач не подав, як і не надано суду та не зазначено про існування доказів того, що він відмовлявся від споживання житлово-комунальних послуг у встановленому порядку чи звертався до позивача щодо проведення перерахунку заборгованості або з претензіями щодо невиконання ним зобов`язань з постачання послуг. Натомість, оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий був, належним чином обґрунтований та мотивований. У свою чергу, в процесі розгляду справи не здобуто жодних доказів, які ставлять під сумнів розрахунки, наведені позивачем. Враховуючи вищевикладене, оскільки позивач забезпечив надання споживачу відповідних послуг, а саме надавав житловоко-комунальні послуги за адресою: [ADDRESS] , відповідач їх споживав, від отримання таких не відмовлявся, тобто, між сторонами встановлені фактичні договірні відносини на тих умовах, за яких надаються ці послуги, та те, що відповідач не надав належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги, слід дійти висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача до відповідача. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволення. Окрім цього, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved