Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

05 грудня 2023 року [PERSON] , через представника позивача - адвоката Яриша Д.В., звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Ліки Кіровоградщини» про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у період з 12.11.2015 року по 03.10.2023 рік вона працювала в Приватному акціонерному товаристві «Ліки Кіровоградщини» на посаді завідувача аптечним пунктом. Вказує, що наказом №00000000146-00000000581 від 03 жовтня 2023 року про припинення трудового договору (контракту) її звільнено з посади за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В день звільнення, адміністрацією підприємства позивачці було видано трудову книжку, однак не було проведено з нею повного розрахунку по заробітній платі, хоча останній робочий день вона була на робочому місці. В подальшому їй видані розрахункові листи за червень 2023 рік, липень 2023 рік, серпень 2023 рік, вересень 2023 рік, жовтень 2023 рік та листопад 2023 рік з яких вбачається, що їй нараховано, але не виплачено заробітну плату за червень 2023 року 5313,75 грн, за липень 2023 року 5313,75 грн, за серпень 2023 року 5313,75 грн, за вересень 2023 року 5313,75 грн, за жовтень 2023 року 483,07 грн заробітної плати та 4379,50 грн компенсації за невикористану відпустку. Разом нараховано 26117,57 грн. На цій підставі просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 грудня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача - адвокат Яриш Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити повністю з підстав зазначених у позові надавши згоду на заочний розгляд справи. Представник відповідача в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду не надійшло заяв чи клопотань. Відзиву на позовну заяву від відповідача також не надходило. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. На підставі ст.280 ЦПК України, оскільки належним чином повідомлений відповідач до суду не з`явився, не подав заяв чи клопотань про розгляд справи без його участі та відзиву на позов, тому, враховуючи згоду позивача, суд ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом з копії трудової книжки серії [NUMBER] , заповненої 16.08.1976 року, встановлено, що позивач [PERSON] 12.11.2015 року була прийнята на посаду завідувача аптечного пункту №2 Приватного акціонерного товариства «Ліки Кіровоградщини» с.Кетрисанівка ЦРА №16 згідно наказу №154-К від 11.11.2015 року, про що у трудовій книжці зроблено запис №12 та 03 жовтня 2023 року, відповідно до наказу №146 від 03.10.2023 року, звільнена з посади за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України, про що у трудовій книжці було зроблено запис №14 (а.с.8-9). Даний факт також підтверджуєтьс наказом Приватного акціонерного товариства «Ліки Кіровоградщини» №000000146-000000581 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 03 жовтня 2023 року, відповідного якого, [PERSON] звільнено з посади завідувача аптечного пункту за угодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України (а.с.10). Згідно розрахункових листів за червень 2023 рік, липень 2023 рік, серпень 2023 рік, вересень 2023 рік, жовтень 2023 рік, листопад 2023 рік, вбачається, що позивачці нараховано, але не виплачено заробітну плату за червень 2023 року в розмірі 5313,75 грн, за липень 2023 року в розмірі 5313,75 грн, за серпень 2023 року в розмірі 5313,75 грн, за вересень 2023 року в розмірі 5313,75 грн, за жовтень 2023 року в розмірі 483,07 грн заробітної плати та 4379,50 грн компенсації за невикористану відпустку, загальна сума боргу 26117, 57 грн (а.с.11-13). Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожному громадянину гарантовано право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. За змістом ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Виплата грошової компенсації за всі не використані працівником, що звільняється, дні щорічної відпустки, гарантована також статтею 83 КЗпП України. Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 233 КЗпП України визначено, що працівник має право звернутися до суду у справах про виплату всіх сум, що належать йому при звільненні що - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки судом встановлено, що загальна сума заборгованості перед [PERSON] з виплати заробітної плати станом на листопад 2023 року становить 26117,57 грн, тому ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює стаття 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Відповідно до пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, передбачено, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Як вбачається з розрахункового листка за вересень 2023 року позивачці нараховано 5313,75 грн за 21 робочий день у вересні, а згідно розрахункового листка за серпень 2023 року позивачці нараховано 5313,75 грн за 23 робочі дні. Разом за два місяці нараховано 10627,50 грн (5313,75 грн + 5313,75 грн) за 44 (23+21) робочі дні. Тому середньомісячний заробіток позивача становить 241,53 грн (10627,50/44). Враховуючи викладене, середній заробіток за весь період затримки розрахунку за період з 04 жовтня 2023 року по 28 лютого 2024 року складає 25602,18 грн, виходячи з наступного розрахунку: середньоденна заробітна плата позивача 241,53 грн, кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні 106 робочих днів, отже середній заробіток за час затримки розрахунку складає 241,53 грн х 106 робочих днів = 25602,18 грн, який підлягає стягненню на користь позивачки з відповідача. З огляду на викладене, порушене право позивача підлягає захисту, суд вважає необхідним стягнути з Приватного акціонерного товариства «Ліки Кіровоградщини» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 26117,57 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 20771,58 грн. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Також представником позивача - адвокатом Яриш Д.В. заявлено стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. За змістом ч.1 п.1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст.141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування у справі. Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/13071/19. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч. 3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст.903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст.30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Судом встановлено, що при подачі позовної заяви до суду представник позивача - адвокат Яриш Д.В. визначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу у справі в сумі 10000,00 грн. 24 листопада 2023 року між [PERSON] та адвокатом Яриш Дмитром Валерійовичем, укладено Договір про надання правової/правничої допомоги, відповідно до якого адвокат зобов`язується надати клієнту правову допомогу у даній справі (а.с.14-15). Відповідно даного договору розділу 1 п.п.1.1 адвокат зобов`язується за завданням замовника надавати замовнику правову допомогу , а замовник зобов`язується оплатити надання послуг та фактичні витрати адвоката, необхідні для виконання цього договору. 24 листопада 2023 року між [PERSON] та адвокатом Яриш Дмитром Валерійовичем, укладено Додаткову угоду №1 до договору про надання правової/правничої допомоги від 24 листопада 2023 року, якою погоджено вартість послуг (а.с.16). Згідно даної Додаткової угоди, п.п.2.1. надання правової (правничої) допомоги, а саме: надання консультацій, збір доказів, представництво інтересів замовника в суді першої інстанції, аналіз судової практики в подібних спорах, підготовка та подання відзиву, процесуальних заяв та клопотань, участь в судових засіданнях в суді першої інстанції, тощо, становить фіксований розмір гонорару 10000,00 грн. На виконання умов договору позивачем надано до суду детальний опис (надання послуг) до договору про надання правової/правничої допомоги від 24.11.2023 року (а.с.17) та акт приймання - передачі до Договору про надання правової/правничої допомоги від 24.11.2023 року (а.с.18). Отже, враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, позивач отримав правову допомогу та поніс витрати на правову допомогу, з урахуванням складності справи та фактично виконаних робіт, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про те, що заяву представника позивача - адвоката Яриш Д.В. слід задовольнити та стягнути з Приватного акціонерного товариства «Ліки Кіровоградщини» на користь [PERSON] 10000,00 гривень у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, докази щодо понесення таких витрат подано у строк, встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», а позовні вимоги задоволені, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2147,20 грн.

Outcome: approved