Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що з відповідача за рішенням суду стягнуто аліменти на утримання дитини, рішення не виконувалось у зв`язку з ухиленням відповідача від сплати аліментів. На підставі заяви [PERSON] їй була призначена тимчасова державна допомога на доньку у період з 01.10.2010 по 31.12.2016. Протягом спірного періоду допомога була виплачена у загальному розмірі 20\~385,80 грн. [INFO] дитині виповнилося 18 років. Боржнику було направлено повідомлення з пропозицією повернути виплачені кошти тимчасової допомоги в добровільному порядку. До цього часу сума повернута ним не була, тому просить стягнути з відповідача вказану суму. Ухвалою від 19.12.2023 було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечував, зазначивши, що виконавче провадження відносно нього з приводу стягнення аліментів закінчено 20.12.2023 у зв`язку зі сплатою боргу. Позивачем пропущено строк позовної давності. Просить застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову. У відповіді на відзив представник позивача зазначив про наявність у департаменту права на стягнення допомоги. Посилаючись на положення ст. 20 та ч. 10 ст. 181 СК України, ст. 50 Бюджетного кодексу України, зазначає, що до спірних правовідносин не поширюється позовна давність. Початок перебігу строку позовної давності починається з наявності підстав для припинення виплати допомоги, тоюто з досягнення дитиною 18-річного віку. До цього часу у департаменту не було підстав для звернення до суду з позовом. У запереченнях представник відповідача зазначила, що наведені позивачем у відповіді на відзив доводи не можуть бути підставою для задоволення позову. У судове засідання сторони не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У позовній заяві представник позивача заявив клопотання про розгляд справи без його участі. Представник відповідача надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає. Судом встановлено, що на підставі рішення Зарічного районного суду м. Суми від 05.06.2006 з відповідача на користь [PERSON] стягувались аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі частини з усіх видів заробітку але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку ( а.с.10). Відповідно до довідкок Зарічного відділу ДВС Сумського міського управління юстиції [PERSON] дійсно не отримувала аліменти (а.с.9,11,12,13,14,15,17,18,20,22). На підставі заяв [PERSON] та відповідних документів поданих до управління, їй була призначена тимчасова державна допомога на доньку [PERSON] , щомісячно з 01.10.2010 по 30.11.2010 в сумі 472,20 грн., з 01.12.2010 по 31.12.2010 в сумі 239,70 грн., з 01.01.2011 по 31.03.2011 в сумі 719,10 грн., з \~ \~ \~ \~01.04.2011 по 30.04.2011 в сумі 249,60 грн., з \~ \~ \~ \~ 01.05.2011 по 30.09.2011 в сумі 1495,50 грн., з 01.04.2012 по 30.06.2012 в сумі 1020,60 грн. , з 01.07.2012 по 30.09.2012 в сумі 1029,60 грн., з 01.10.2012 по 30.11.2012 в сумі 696,60 грн., з 01.12.2012 по 31.12.2012 \~ \~ \~ \~в сумі 359,10 \~ \~ \~ \~грн., з 01.01.2013 по 30.11.2013 в сумі 3993,00 грн., з 01.12.2013 по 31.12.2013 в сумі 385,80 грн., з 01.01.2014 по 31.12.2014 в сумі 4629,60 грн., з 01.01.2015 по 31.08.2015 \~ \~ \~ \~в сумі 3086,40 грн., з \~ \~ \~ \~01.09.2015 по 31.12.2015 в сумі 1746,60 грн., з \~ \~ \~ \~01.01.2016 по 30.04.2016 в сумі 10,00 \~ \~ \~ \~грн., з \~ \~ \~ \~01.05.2016 по 30.06.2016 в сумі 81,00 \~ \~ \~ \~грн., з 01.07.2016 по 30.11.2016 в сумі 77,50 \~ \~ \~ \~грн., з \~ \~ \~ \~01.12.2016 по 31.12.2016 в сумі 94,50 \~ \~ \~ \~грн. 01.05.2023 дитині виповнилося 18 років, у зв`язку з чим виплату допомоги припинено. Протягом спірного періоду допомога була виплачена в сумі 2 131 грн. 80 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 23). Розпорядженням від 20.06.2023 позивача вирішено стягнути з відповідача на підставі ст. 181 СК України та ч. 3 п. 10 Порядку призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання (перебування) їх невідоме, затвердженого\~постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 22\~лютого 2006\~року №189 виплачену тимчасову допомогу (а.с. 23). Відповідно до\~ст. 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як вбачається з ч. 3\~ст.181 СК України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 8\~ст. 181 СК України, у редакції, чинній на час здійснення виплат, Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Механізм надання вказаної тимчасової допомоги визначений Порядком призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання (перебування) їх невідоме, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 22 лютого 2006 року №189. Відповідно до пп. 3 п. 10 Порядку виплата тимчасової допомоги припиняється у разі: досягнення дитиною 18-річного віку; Відповідно до пункту 12 вказаного Порядку якщо виникла можливість стягнення аліментів з одного з батьків, виявлено, що один з батьків може утримувати дитину, або встановлено місце проживання (перебування) одного з батьків, у зв`язку з чим можливе стягнення з нього коштів на утримання дитини, орган соціального захисту населення: визначає суму сплаченої тимчасової допомоги, яка підлягає поверненню, та встановлює строки її повернення (протягом місяця); повідомляє одному з батьків про суму сплаченої тимчасової допомоги, яка підлягає поверненню, та строк її повернення; у разі неповернення коштів добровільно в установлені строки вирішує питання про їх стягнення у судовому порядку. Стягнуті кошти зараховуються до державного бюджету. Кошти, перераховані одним з батьків на рахунок органу соціального захисту населення, протягом 10 календарних днів зараховуються на рахунок органу Казначейства. Оскільки позивач надавав тимчасову державну допомогу, на письмове звернення органу соціального захисту про виплату цих коштів відповідач кошти не сплатив, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідач просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача. Відповідно до ст. ст.\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1\~ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові (частини третя, четверта\~статті 267 ЦК України). Судом встановлено, що виплату коштів було припинено 31 грудня 2016 року, а позов подано до суду 19.12.2023. При цьому враховуючи положення пункту 12 зазначеного вище Порядку право на стягнення із платника аліментів коштів, виплачених в якості державної допомоги у позивача могло виникнути у випадку настання однієї з трьох обставин: виникнення можливості стягнення аліментів з батька дитини, виявлення можливості утримання дитини матір?ю, або ж встановлення місця проживання батька платника аліментів. У позовній заяві позивач пов`язує виникнення права на стягнення допомоги з відповідача з досягненням дитиною повноліття. Суд не погоджується з таким твердженням, оскільки виходячи з положень п. 12 Порядку право на звернення до суду з вимогами про стягнення суми сплаченої тимчасової допомоги, законодавцем пов`язується із моментом виникнення можливості стягнення аліментів з одного з батьків, а не з досягненням дитиною повноліття, як помилково вважав позивач. Матеріали справи не містять доказів, що з моменту припинення виплати тимчасової державної допомоги і в межах строку позовної давності позивач вживав заходів задля встановлення у розумні строки обставин, які б були підставою для стягнення з відповідача тимчасової державної допомоги. Тобто пропустив строки позовної давності. Наведені у заявах по суті обставини не є підставою для поновлення такого строку. Посилання позивача на положення Сімейного Кодексу України та Бюджетного кодексу України щодо незастосування позовної давності до сімейних відносин та відносин, пов`язаних із кредитуванням з бюджету не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог у зв?язку із пропуском позивачем строків позовної давності. На підставі ст. 141 ЦПК України у зв?язку з відмовою у задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed