Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовною заявою, згідно вимог якої просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на її користь всього 57 378,05 EUR та 173 220,57 USD за договорами банківського вкладу. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що за період з 2006 року по 2014 рік між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено ряд договорів банківського вкладу. В квітні 2014 року ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" в односторонньому порядку обмежив доступ позивача до інформації на особистому кабінеті Приват24. Інформація відсутня й по сьогоднішній день. Розпорядження власними коштами, розмішеними на банківських рахунках стало неможливим. Такі обмеження, можливо, були пов`язані з окупацією Криму. Рахунки вкладника-позивача Приватбанку заблоковані. Позивач зверталася до місцевих відділень з вимогами про повернення своїх вкладів. Проте, на жаль, навіть самі співробітники кримських філій Приватбанку не знали причину блокування рахунків та доступу до інформації. Надсилання рекомендованих листів до головного офісу Приватбанку було просто неможливим. Починаючи з 27.03.2014 року поштові відправлення, які направлені УДППЗ «Укрпошта» з материкової частини України, не приймаються поштою АР Крим та м. Севастополя та повертаються у зворотному напрямку. Практично УДППЗ «Укрпошта» не здійснює поштові відправлення ані з Криму, ані до півострова Крим. Кримська Дирекція Укрпошти припиняє роботу, як і інші державні установи. Позивач неодноразово зверталася до банку з проханням розблокувати рахунки, розірвати договори та повернути грошові кошти (усі банківські вклади з нарахованими процентами), проте, банк відмовляв, у зв`язку з припиненням діяльності на території тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та неможливістю здійснення банківського регулювання та нагляду на зазначених територіях. Окрім цього, у зв`язку з окупацією Криму та недобросовісною поведінкою АТ КБ"Приватбанк" усі звернення позивача не зафіксовані (неодноразові звернення були через особисте спілкування з менеджером, через чат (не зафіксований) та через скриньку у відділенні, так як Укрпошта припинила свою роботу). І даний факт не може бути використаний проти позивача. 15.05.2014 року ПАТ «Приватбанк" виніс рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів Філії "Кримське регіональне управління "ПАТ Комерційного банкк "Приватбанк". Вклад позивачу, апріорі, не повернуто. Позивачці були надані довідка №26909424 від 16.05.2014 та ряд банківських виписок №26909424 від 28.07.2014 по не всім рахункам, у яких не була відображена інформація у повному обсязі про усі діючі договори та рахунки. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги сформовані за усіма документами, наявними у позивача. Наразі, з засобів масової інформації позивачу стало відомо, що 17.11.2014 року між АТ "КБ "Приватбанк" та ТОВ "ФК "Фінілон" начебто було укладено договір про переведення боргу за депозитними договорами усіх кримських клієнтів Приватбанка, в тому числі і позивача. При цьому, АТ "КБ "Приватбанк" в порушення ст.22 Закону України від 05.04.2001 № 2346-111 «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» без відома та без дозволу вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів "кримських вкладників" (в тому числі і позивача) на рахунки ТОВ "Фінансова компанія "ФІНІЛОН", яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг. 01 жовтня 2021 року позивач з материкової частини України відправила чергову заяву про повернення грошових коштів. Також, позивач просила Банк підтвердити або спростувати інформацію про переведення грошових коштів на рахунки ТОВ "ФК "Фінілон". Станом на сьогоднішній день відповіді нема. Таку бездіяльність Банку що полягає у неповерненні вкладу з відсотками позивач вважає незаконною. Правочин щодо переведення боргу позивач не визнає (так як згоди на переведення своїх грошових коштів позивач не надавала). Відповідно до п.2.2.1.22. Умов та правил банківського обслуговування розміщені на сайті банку в редакції станом на 01.04.2014 року: "Угода про розміщенні вкладу набирає чинності з дня підписання Заяви і припиняється з виплатою Клієнту всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов вкладу. При оформленні депозитів за допомогою систем дистанційного банківського обслуговування, ця угода набирає чинності з дня подачі дистанційного розпорядження (заявки) на відкриття депозитного рахунку. Дія угоди припиняється з виплатою Вкладнику всієї суми вкладу разом з процентами, що належать відповідно до умов цієї угоди." 2.3.2.7.4.2.3. Вклад «Стандарт із щомісячною виплатою %» 2.3.2.7.4.2.3.1. Сторони мають право вимагати дострокового повернення вкладу відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону: Клієнт - шляхом відправлення в Банк Заяви на дострокове розірвання вкладу, БАНК - шляхом виставлення повідомлення в Приват24 або через sms-повідомлення Клієнту. Повернення вкладу, проводиться з Підтвердженням Клієнту Заявки на дострокове розірвання. Сума вкладу з відсотками протягом 2 робочих для банку днів зараховується на рахунок клієнта, з якого були переведені кошти для відкриття депозитного рахунку. Отже, Договори банківського вкладу між позивачем та відповідачем не були розірвані, а зобов`язання не припинено. Відповідно до ч.2 ст.1060 ЦК України та п.3.3. Постанови Національного банку України №516 від 03.12.2003 року, банк зобов`язаний видати вклад на першу вимогу вкладника. Оскільки банк вклад не повернув, позивач звертається до суду за захистом своїх порушених прав та просить повернути вклади, проценти на банківський вклад, 3% річних. 24.11.2021 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 14.02.2022 представником відповідача було подано до суду відзив на позовну заяву із копіями документів, зокрема, договору про переведення боргу б/н від 17.11.2014, додаткової угоди від 18.11.2014 до договору про переведення боргу, витягу з електронного додатку «Приложение 1 (Реестр Кредиторов) к договору перевода долга №б.н. от 17.11.2014» від 16.06.2021. Так, у відзиві представник вказує, що 17.11.2014 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ТОВ Фінансова компанія "Фінілон" (ЄДРПО 38920700) було укладено договір про переведення боргу з подальшим укладенням 18.11.2014 р Додаткової угоди до цього договору (засвідчена копія договору та додаткової угоди надаються у якості доказу). Відповідно до умов договору електронний Додаток №1 містить перелік депозитних договорів та договорів банківського обслуговування, за якими було здійснено переведення боргу на ТОВ ФК "Фінілон", в тому числі, переведення боргу на ТОВ "ФК "Фінілон" було здійснено Банком в частині грошових коштів позивача, що знаходилися на депозитних/поточних рахунках. Також представник у відзиві зазначає, що до позовної заяви, поданої у цій справі, не додано жодної такої вимоги/заяви позивача, яка б свідчила та підтверджувала, що вкладник висловлював бажання / висував вимогу щодо розірвання депозитних договорів, які є предметом спору у даній справі. Окрім цього, представник вказує, що посилання позивача щодо ненадання йому відповіді на заяву позивача від 28.09.2021 не відповідають дійсності, оскільки Банк надав Позивачу відповідь за № 20.1.0.0/7-211005/26355 від 06.10.2021р. Тобто, станом на 04.11.2021р позивач був вже обізнаний щодо результату розгляду його заяви та позивачу була відома причина з якої Банк не зміг прийняти до розгляду заяву від 28.09.2021р. Вказане в сукупності вказує, що відсутнє порушене право позивача та відсутні будь-які підстави вирішувати даній спір, оскільки позивач не звертався до відповідача з вимогою щодо розірвання депозитних договорів та повернення вкладів, а наявна в матеріалах справи копія Заяви про розірвання депозитних договорів від 28.09.2021р є неналежним доказом, який не може бути прийнятий судом до уваги, як доказ який підтверджує факт звернення позивача до банку з вимогою про розірвання договорів та повернення за ними коштів, так і факт невиконання Банком такої вимоги. Представник відповідача у відзиві зазначила, що предметом розгляду даної справи у тому числі є декілька депозитних договорів, які за попередніми даними Департаменту обліку та розрахунків АТ КБ "ПриватБанк" були розірвані у 2013-2014рр та грошові кошти переведені на інші депозитні рахунки (поточні картки) та/або зняті в касі банку. Щодо нарахування позивачем процентів та 3% річних, представник зазначила, що нарахування 3% річних за період з 17.11.2014 по 04.11.2021 здійснено Позивачем поза межами загального строку позовної давності, про застосування якого у будь-якому випадку заявляє Відповідач. Безпідставною та неправомірною є вимога Позивача про нарахування та стягнення відсотків з АТ КБ "ПриватБанк", оскільки Банк не є боржником за договорами з 17.11.2014р. За вказаних обставин просила відмовити у задоволенні позовних вимог. 22.02.2022 до суду надійшло клопотання відповідача про долучення доказів. 13.05.2022 до суду надійшло клопотання про долучення доказів, які підтверджують, що частина договорів, які є предметом розгляду, уже розірвано, а саме: № SAMDN01000718997154, № SAMDN80000728193369, № SAMDN01000711663724, № SAMDN80000738611918, № SAMDN01000711258310. 10.08.2022 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі. 26.12.2022 до суду надійшло клопотання про приєднання додаткових доказів до матеріалів справи. 07.02.2023 до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача та клопотання про винесення рішення по справі, позовні вимоги підтримала. По суті додаткових пояснень представник позивача зазначає приписи законодавства та практику вищих судів. 06.11.2023 представник відповідача подала до суду додаткові пояснення. Суд вважає за необхідне звернути увагу, що неодноразово в підготовчому судовому засіданні та в судовому засіданні оголошувалася перерва, враховуючи велику кількість договорів, які являються предметом судового розгляду, та відповідно з урахуванням наданих письмових пояснень сторони відповідача, з метою виклику сторони позивача для з`ясування всіх обставин справи, проте ані позивач, ані представник на виклики до суду не з`являлися та направляли до суду клопотання про винесення рішення по справі. 14.02.2024 представник відповідача подала до суду про проведення судових дебетів у її відсутність, у задоволенні позовних вимог з урахуванням наданих відповідачем заперечень, пояснень та доказів у даній справі просила відмовити. Суд, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин сторін, дійшов до наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з частинами першою і другою статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Відповідно до пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3). Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу (депозиту) належить до виплатних договорів за ознакою наявності в банку обов`язку виплатити вкладнику крім суми вкладу також і проценти на неї або дохід в іншій формі (статті 1058, 1061 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Статтею 1060 ЦК України передбачено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Положення ст. 1059 ЦК України врегульовують питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору. Так, за змістом цієї статті договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). Згідно з ч. 1 ст. 1074 ЦК України, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Діяльність відокремленого підрозділу відповідача на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя було припинено постановою Правління Національного банку України «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» від 6.05.2014 № 260. Згідно з пунктом 5 цієї постанови банкам, серед яких зазначено й ПАТ КБ «Приватбанк», визначено припинити діяльність відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Згідно з пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03.12.2003 № 516, залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до положень Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.12.2003 за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського вкладу укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10). Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і видається згідно з внутрішніми положеннями банку. Пунктом 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний надати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибутковою касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі у вигляді паперового або електронного документа відповідно до законодавства, умов договору та згідно з внутрішньобанківськими правилами, правилами платіжної системи. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ. Аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту. Зокрема, такий документ повинен містити: найменування банку, який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі її здійснення в післяопераційний час - час виконання операції), а також підпис працівника банку, який прийняв готівку, та відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку, засвідчений електронним підписом САБ. Статтею 1064 ЦК України визначено, що укладення договору банківського вкладу з фізичною особою і внесення грошових коштів на її рахунок за вкладом підтверджуються ощадною книжкою. В ощадній книжці вказуються найменування і місцезнаходження банку (його філії), номер рахунка за вкладом, а також усі грошові суми, зараховані на рахунок та списані з рахунка, а також залишок грошових коштів на рахунку на момент пред`явлення ощадної книжки у банк. Відомості про вклад, вказані в ощадній книжці, є підставою для розрахунків за вкладом між банком і вкладником. Видача банківського вкладу, виплата процентів за ним і виконання розпоряджень вкладника про перерахування грошових коштів з рахунка за вкладом іншим особам здійснюються банком у разі пред`явлення ощадної книжки. Якщо ощадну книжку втрачено або приведено у непридатний для пред`явлення стан, банк за заявою вкладника видає йому нову ощадну книжку. Під час судового розгляду встановлено, що між сторонами укладено наступні депозитні договори: № SAMDN25000723050810 (рахунок № [NUMBER] ), на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN26000008214472 (рахунок № [NUMBER] ), на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN47000014828378 (рахунок № [NUMBER] ), на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN80000735808620 (рахунок № [NUMBER] ), на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN80000732375361 (рахунок № [NUMBER] ), не заперечувалось сторонами, № SAMDN80000737205266 (рахунок № [NUMBER] ), не заперечувалось сторонами, № SAMDN80000738943679 (рахунок № [NUMBER] ), не заперечувалось сторонами, № SAMDN80000735356473 (рахунок № [NUMBER] ), не заперечувалось сторонами, № SAMDN01000718997154, на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN80000728193369, на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN01000711663724, на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN80000738611918, на підтвердження чого надано копію договору, № SAMDN01000711258310, на підтвердження чого надано копію договору. Разом з тим, що стосується договорів № SAMDN01000718997154, № SAMDN80000728193369, № SAMDN01000711663724, № SAMDN80000738611918, № SAMDN01000711258310, суд вважає доведений факт, що вони розірвані, та, як наслідок, у їх задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного. Так, Договір № SAMDN01000718997154 (рахунок № [NUMBER] ) - розірваний 20.02.2013, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 1 006,37 євро:1 000,00 євро - перераховано на інший депозитний договір позивача № SAMDN80000733234923 (рахунок № [NUMBER] ) 6,37 євро - перераховано на іншій поточний (картковий) рахунок позивача № [NUMBER] . Вказане підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] (рахунок [NUMBER] ), платіжним дорученням від 20.02.2013 на суму 6,37 EUR, випискою по картці/рахунку № [NUMBER] , який не є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN80000728193369 (рахунок № [NUMBER] ) - розірваний 04.03.2014, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 4 029,51 дол.США був переведений на картку позивача [NUMBER] . Вказане підтверджується платіжним дорученням на переведення коштів 04.03.2014 в розмірі 4 029,51 дол.США на картку [NUMBER] ; випискою по картці [NUMBER] , який є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN01000711663724 (рахунок № [NUMBER] ) розірваний 28.02.2013, залишок коштів, який обліковувався на цьому рахунку у розмірі 10 385,74 євро: 10 320,00 євро - переведено на інший рахунок Позивача № [NUMBER] , 65,74 євро - переведено на картку Позивача [NUMBER] . Вказане підтверджується випискою по рахунку № [NUMBER] , платіжним дорученням на переведення коштів 28.02.2013 в розмірі 65,74 євро на картку [NUMBER] , випискою по картці [NUMBER] , який є предметом спору в даній справі. Договір № SAMDN80000738611918 (рахунок № [NUMBER] ) - розірваний 15.11.2013, залишок коштів, який обліковувався за цим договором у розмірі 3 011,46 дол.США, був отриманий 15.11.2013 Позивачем в касі відділення ПриватБанк. Вказане підтверджується випискою по рахунку каси відділення Банку за 15.11.2013 (виплата суми 3 011,46 USD через касу) та видатковим касовим ордером від 15.11.2013 на суму 3 011,46 USD Договір № SAMDN01000711258310 (рахунок № [NUMBER] ) - розірваний, залишок коштів, який обліковувався за цим договором у розмірі 18 919,52 дол.США: 18 500,00 дол.США переведено (перераховано) 21 січня 2013 року на інший депозитний договір Позивача № SAMDN80000732375361 (рахунок № [NUMBER] ), який є предметом спору у даній справі, 419,52 дол.США зняті позивачем 21 березня 2013 року в касі відділення ПриватБанк. Вказане підтверджується випискою по рахунку каси відділення банку за 21.03.2013 (виплата суми 419,52 USD через касу) та видатковим касовим ордером від 21.03.2013 на суму 419,52 USD; випискою з внутрішньобанківського комплексу Банку; інформацією щодо проводок в ОДБ (операційний день банку). Окрім цього, АТ КБ "ПриватБанк'' також зазначає про те, Банком буде додатково надана довідка щодо стану рахунків № [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER] на підтвердження факту виплати та/або переведення коштів за такими рахунками на інші рахунки Позивача. Окрім цього, позивач вказує, що у нього були відкриті банківські рахунки у АТ КБ "ПриватБанк'', проте не зазначає повні реквізити таких рахунків. Водночас, судом встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. З метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, захисту інтересів вкладників та інших кредиторів банку України, запобігання та уникнення ризиків у діяльності банків, враховуючи Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», Декларацію Верховної Ради України від 20 березня 2014 року № 1139-VII «Про боротьбу за звільнення Украйни», Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України» та з урахуванням неможливості здійснювати Національним банком України банківське регулювання та банківський нагляд, валютний контроль і державний фінансовий моніторинг за діяльністю окремих банків та відокремлених підрозділів банків, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, а також неможливість виконання такими банками та відокремленими підрозділами банків вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», «;Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинних шляхом, або фінансування тероризму», Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», інших нормативно-правових актів Національного банку України, що свідчить про здійснення ними ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи кредиторів, у тому числі інших банків, Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 6 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі - Постанова НБУ № 260). Згідно з п. 5 вказаної Постанови банки, у тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов`язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, про що повідомити Національний банк України. Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/І від 21.04.2014 року, також було припинено з 21 квітня 2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ «Приватбанк». За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів російської федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. Водночас, наявність вказаного рішення банку росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ «Приватбанк» унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Тому, відокремлений підрозділ ПАТ КБ «Приватбанк» на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність, після окупації АРК та міста Севастополя. Згідно з ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Пунктом 9 договору, сторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банкiвських днi до дати розiрвання договору. На підтвердження факту розірвання договору позивачем було надано у якості доказу заяву від 28.09.2021 р. про розірвання депозитних договорів та повернення вкладів з процентами та повернення коштів на поточних рахунках. Разом з тим, вказана заява не місить належного підпису позивача, оскільки в графі підпис зазначено лише слово «Згідно з оригіналом», а отже не може бути взята судом як належний та допустимий доказ. Крім того, матеріали справи не містять відмови відповідача щодо повернення грошових коштів. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що на звернення позивача від 28.09.2021 р. відповідачем було направлено на адресу позивача відповідь від 06.10.2021 р. № 20.1.0.0.0/7 - 211005/26355, відповідно до якої банк повідомив заявника про неможливість прийняття заяви про розірвання договору та повернення коштів, оскільки позивачем порушено порядок звернення до банку із такою заявою, а саме, банк позбавлений можливості здійснити ідентифікацію особи, що підписала запит, оскільки він направлений засобами поштового зв`язку. Крім того, відповідно до п. 3.1 Постанови Національного банку України № 267 письмовий запит фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. При цьому, відповідачем було роз`яснено яким саме чином (способом) вона може звернутися до банку, щоб її заява була прийнята до розгляду. Тому, доводи позивача, що вона неодноразово зверталася до відповідача із вимогою розірвати договори та повернути їй суми банківських вкладів та нараховані відсотки, але такі вимоги були проігноровані банком, суд відхиляє як безпідставні та недоведені. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції Україний конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 року № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому, позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16(пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19. Згідно з ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких грунтуюються позовні вимоги. У відповідності до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як визначено в ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Оскільки позивачем не надано належних доказів подання заяви до відповідача про розірвання договору та/чи повернення вкладу з відсотками та повернення коштів за поточними рахунками, суд дійшов висновку, що у позивача відсутнє будь-яке не визнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги є передчасними, необґрунтованими і не підлягають задоволенню. Щодо доводів АТ КБ «ПриватБанк» про переведення боргу за депозитними договорами на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору від 17.11.2014 року та щодо установленої судами нікчемності цього договору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 січня 2022 року в справі № 757/34314/18-ц (провадження № 61-7121св21) зазначено, що доводи касаційної скарги про те, що АТ КБ «ПриватБанк» є неналежним відповідачем у справі, оскільки 17.11.2014 року між ним та ТОВ «ФК «Фінілон» укладений договір, за умовами якого товариство стало боржником за договором банківського вкладу, є безпідставними, оскільки відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Банк не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитор надав згоду на переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є боржником за договором банківського вкладу та належним відповідачем у справі, що узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 20.01.2021 року у справі № 729/887/19 (провадження 61-14093св20), від 20.10.2021 року у справі № 201/8704/19 (провадження № 61-16655св21) та від 17.11.2021 року у справі № 755/17323/19 (провадження № 61-436св21) у подібних правовідносинах. Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (стаття 520 ЦК України). Законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо). За змістом статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових: по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання; по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора - позивача, тобто не відбулося переведення боргу, а тому саме АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у справі. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за безпідставністю та необґрунтованістю, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed