Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом вселення та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (1/2 частина). Вказану квартиру неможливо поділити в натурі або встановити порядок користування нею з технічних та особистих причин, тому вона знаходиться у загальному користуванні співвласників. [PERSON] зайняв вказану квартиру та не пускає позивача до неї з 2018 року. Відповідач маючи право власності на інше житло, не бажає звільнити жилу площу для позивача та забезпечити право користування належною йому часткою у добровільному порядку, використовуючи її одноособово в своїх інтересах та інтересах своєї сім`ї. [PERSON] поміняв замки на вхідних дверях, через що позивач взагалі втратив можливість самостійно входити до квартири. Через протиправні дії [PERSON] позивач змушений докладати додаткових зусиль для забезпечення свого права на житло, постійно знаходиться у стані депресії, занепокоєння, поганого настрою. Посилаючись на зазначені обставини, просить суд усунути перешкоди, які створює [PERSON] , [PERSON] , в користуванні та розпорядженні належної [PERSON] на праві власності 1/2 частиною квартири за адресою: [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на відшкодування моральної шкоди 12\~000,00 грн. Ухвалою суду від 22.01.2024 року у вказаній справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 16.02.2024 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Запоріжжя розглядається цивільна справа № 331/8172/23, де предметом позову також є захист порушеного [PERSON] права власності на 1/2 частку квартири за адресою: [ADDRESS] , однак [PERSON] просить стягнути з відповідача вартість належної йому 1/2 частки квартири, оскільки зі слів позивача не може проживати із відповідачем у одній квартирі. На переконання відповідача дії позивача не відповідають принципу доброчесності, і заявляючи два позови із взаємовиключними позовними вимогами позивач зловживає своїм правом на звернення до суду. Доказів щодо розміру заявленої моральної шкоди, чи наявності перешкод, для усунення яких звернувся позивач не надано. Таким чином, вважають, що обставини зазначені у позові не підтверджені жодними доказами. Відповідач жодних перешкод про які йдеться у позовній заяві не чинив, жодних прав позивача не порушувалось, а тому вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим. Дослідивши матеріали цивільної справи, вислухавши думку сторін, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.\~81,\~83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 353834735 від 10.11.2023 р., нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (1/2 частка). Відповідно до рапорту пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Шинкаренко А.М. від 31.10.2023 року, було отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 15729 від 31.10.2023 року в результаті опрацювання інформації встановлено наступне: 31.10.2023 р. о 15:03 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 31.10.2023 р. о 15:02 за адресою [ADDRESS] заявник [PERSON] повідомив про конфлікт з братом та його дружиною через квартиру. У ході розмови пояснив, що після смерті матері частина квартири належить заявнику, але його не пускають. Згідно із рапортом пом. чергового Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Шинкаренко А.М. від 31.10.2023 року, було отримано заяву та зареєстровано ЄО за № 15731 від 31.10.2023 року в результаті опрацювання інформації встановлено наступне: 31.10.2023 р. о 15:27 надійшло повідомлення до служби 102 про те, що 31.10.2023 р. о 15:24 за адресою [ADDRESS] заявник [PERSON] раніше звертався, поліції приїхала, але питання не вирішено. 17.01.2024 року т.в.о. начальника Відділу поліції № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області Щербиною Є. надано відповідь № 1997/42/01-2024 на запит [PERSON] від 16.01.2024 року, в якій повідомлено, що звернення 31.10.2023 р. до оператора «102» зареєстровані до журналу єдиного обліку ВП № 2 ЗРУП ГУНП в Запорізькій області за № 15729 та № 15731 від 31.10.2023. Згідно відомчої бази Національної поліції України встановлено, що за вказаними повідомленнями прийнято рішення відповідно до вимог Закону України «Про звернення громадян» за спрощеною схемою. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із ч. 2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Верховний Суд висловлює позицію про те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Згідно з положеннями\~ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Оцінивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, сукупність наданих сторонами доказів в їх взаємозв`язку і достатності, їх належність та допустимість, суд приходить до висновку, що [PERSON] , як співвласник спірної квартири [ADDRESS] має право безперешкодно користуватися об`єктом спільної часткової власності, не втратив такого права у встановленому законом порядку, при цьому звернення позивача до поліції свідчить про створення перешкод у користуванні вказаним майном, а тому порушене право позивача підлягає захисту, у спосіб усунення перешкод в користуванні спірною часткою квартири, шляхом його вселення. Щодо позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з такого. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Позивач посилається на те, що він зазнав моральних страждань, через протиправні дії відповідача, що впливає на його фізичний та психологічний стан здоров`я. При вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються показами свідків, висновками експертів, письмовими доказами (медичною довідкою, висновками). Суд вважає, що позивачем не надано суду жодного письмово чи іншого доказу на підтвердження своєї вимоги в частині завдання моральної шкоди, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, за недоведеністю. Крім того, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп.

Outcome: partial