Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), Фастівської міської ради Київської області (далі - відповідач 3), третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Київській області відділу Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Фастівському районі, про скасування рішення міської ради та державної реєстрації земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Фастівської міської ради Київської області №15/2-LXV-VII від 18.10.2019 року [PERSON] надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за місцезнаходженням земельної ділянки [ADDRESS] , площею 0,0979 га. У той же час, звернувшись із заявою про внесення змін до Державного земельного кадастру, рішенням державного реєстратора від 26.03.2021 року №РВ-1201859332021 було відмовлено у задоволенні даної заяви з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: перетин з ділянкою кадастровий номер 3211200000:01:001:0102, площа співпадає на 6,4598%, тобто знаходження в межах земельної ділянки , яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Земельна ділянка кадастровий номер 3211200000:01:001:0102 площею 0,0886 га розташована за адресою: [ADDRESS] , перебуває у власності відповідачів [PERSON] та [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯБ №293017 від 22.11.2005 року та межує з земельною ділянкою позивача. Вказану земельну ділянку було передано відповідачам безоплатно у приватну власність рішенням Фастівської міської ради Київської області №2/53-ХХХ-ІV від 03.03.2005 року. Відповідачі 1, 2 не прийняли пропозицію позивача виправити помилку в документації у позасудовому порядку, відповідачем 3 рекомендовано вирішити дане питання у судовому порядку. Тому, позивач просив суд: 1. скасувати рішення Фастівської міської ради Київської області №2/53-ХХХ-ІV від 03.03.2005 року в частині передачі земельної ділянки у власність [PERSON] та [PERSON] ; 2. визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серія ЯБ №293017 від 22.11.2005 року та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки; У відзиві на позовну заяву відповідач 1 вказав, що станом на день винесення рішення №15/2-LXV-VII від 18.10.2019 року вже існувала земельна ділянка кадастровий номер 3211200000:01:001:0102, власниками якої є відповідачі. На момент оформлення права власності за відповідачами на земельну ділянку не було порушено право власності позивача. Таким чином, передача у власність земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] була здійснена з дотриманням вимог закону, а тому, у задоволенні позову слід відмовити. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Олексієнко О.О. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача Фастівської міської ради Київської області Щур Ю.Д. у судовому засіданні просила прийняти законне та обгрунтоване рішення. Відповідач 2 - [PERSON] у судове засідання не з`явилася, але у матеріалах справи наявна заява, у якій вона зазначила, що позовні вимоги не визнає, просила позов залишити без задоволення та проводити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 24.11.2021 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 01.12.2022 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву, пояснення, а також документи, надані стороною відповідача. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2022 року у даній справі призначено земельно-технічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження. Так, 20 грудня 2022 року вищевказану ухвалу суду разом із матеріалами цивільної справи було направлено до Незалежного інституту судових експертиз для проведення земельно-технічної експертизи. 21 лютого 2023 року Незалежним інститутом судових експертиз на підставі п.1.13 «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» у зв`язку з несплатою позивачем оплати за проведення експертизи матеріали цивільної справи повернуто на адресу суду, а ухвала від 01 грудня 2022 року про призначення земельно-технічної експертизи залишена без виконання. Ухвалою суду від 22.02.2022 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 10 березня 2023 року у справі було призначено судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру (НДЕКЦ) МВС України та провадження у справі на час проведення експертизи зупинено. Вказана ухвала залишена без мін постановою Київського апеляційного суду від 09 травня 2023 року. 11 вересня 2023 року на адресу Фастівського міськрайонного суду Київської області з Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України надійшов висновок експерта від 18.09.2023 року №СЕ-19/111-23/32846-ЗТ. Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 21.12.2023 року до матеріалів справи долучено документи, надані [PERSON] , відмовлено у задоволенні клопотань про виклик і допит у судовому засідання експерта, витребуванні доказів, а також долучено до матеріалів справи квитанцію про оплату експертизи та відповідь з ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Суд, заслухавши пояснення представників учасників справи, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] на підстав рішення виконкому міської ради від 15.02.2008 року №60/30, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.03.2008 року серії [NUMBER] (т. 1 а.с. 9). Рішенням Фастівської міської ради Київської області №15/2-LXV-VII від 18.10.2019 року надано громадянам, зазначеним у додатку, дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд (категорія земель - землі житлової та громадської забудови) та проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства (категорія земель - землі сільськогосподарського призначання) орієнтовною площею земельних ділянок згідно додатку у межах земель Фастівської міської ради - [PERSON] , для обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0979 га. (т. 1 а.с. 11). У той же час, рішенням №РВ-1201859332021 від 26.03.2021 року державного кадастрового реєстратора Відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Камінського В.В. було відмовлено у задоволенні заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 26.03.2021 року з підстав невідповідності електронного документа установленим вимогам та невідповідності поданих документів законодавству, а саме, п. 6 ст. 26 Закону України «Про державний земельний кадастр» (в межах земельної ділянку, яку передбачається зареєструвати, знаходиться інша земельна ділянка - ст. 111 і 122 Порядку ведення ДЗК), перетин з ділянкою кадастровий номер 3211200000:01:001:0102, площа співпадає на 6,4598% (т. 1 а.с. 12). Так, рішенням Фастівської міської ради Київської області №2/53-ХХХ-ІV від 03.03.2005 року, передано безплатно у власність земельні ділянки зазначеним у додатку громадянам, для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд, гаражного будівництва, ведення особистого селянського господарства, садових, дачних земельних ділянок; дозволено громадянам міста (зазначеним у додатку), замовити технічну документацію на виготовлення державних актів на право власності на землю - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0886 га - для обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 14-15). Рішенням Фастівської міської ради Київської області №3/60-ХХХV1-1V від 01.11.2005 року затверджено технічну документацію по складанню державних актів на право приватної власності на землю громадянам на території м. Фастова (згідно додатку), розміри і площі земельних ділянок, уточнені в результаті проведення вишукувальних робіт; вирішено виготовити державні акти на право власності на землю з метою посвідчення права власності громадян - [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0886 га - для обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 88). Так, у відповідності до державного акту про право власності на земельну ділянку серія ЯБ №293017 від 22.11.2005 року, земельна ділянка кадастровий номер 3211200000:01:001:0102 належать на праві власності [PERSON] (1/2 частка) та [PERSON] (1/2 частка) за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0886 га - для обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 87). Як вбачається із матеріалів справи, спір у сторін виник, оскільки, на думку сторони позивача, земельна ділянка кадастровий номер 3211200000:01:001:0102, яка належить відповідачам, знаходження в межах земельної ділянки, яку слід зареєструвати за позивачем. Згідно висновку експерта від 18.09.2023 року №СЕ-19/111-23/32846-ЗТ, розроблена технічна документація на земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102 не відповідає вимогам земельного законодавства, іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Площа земельної ділянки з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] , не відповідає розробленій землевпорядній документації. Конфігурація земельної ділянки з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] , подібна до конфігурації земельної ділянки зображеній в розробленій землевпорядній документації. Земельна ділянка з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка, що розташована за адресою: [ADDRESS] , межують між собою і мають одну спільну межу, яка в натурі (на місцевості) встановлена у вигляді паркану. Земельна ділянка з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, що розташована за адресою: [ADDRESS] частково накладається на земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Площа накладання становить 0,0063 га (т. 2 а.с. 107-118). Так, відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законами. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.2 ст. 373 ЦК України, право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що знаходиться під особливою охороною держави. Право на землю набувається і реалізується громадянами і суб`єктами господарської діяльності виключно відповідно до закону. У відповідності до положень ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Положеннями ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Згідно ч.1 ст.143 Конституції України, територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; встановлюють місцеві податки і збори відповідно до закону; забезпечують проведення місцевих референдумів та реалізацію їх результатів; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Відповідно до ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до компетенції сільських рад належать вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно положень ст.78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно ст.79, ст.79-1 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно п.б ч.1 ст.81 ЗК України, громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Згідно з статтями 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції чинній станом на 03.03.2005 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Згідно ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ч.2 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Також, згідно ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Як вбачається із матеріалів справи, рішення про передачу у власність [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки було прийнято Фастівської міською радою 03.03.2005 року, а технічну документацію затверджено 01.11.2005 року, в той же час, як рішення про надання дозволу на розробку технічної документації було видано позивачу 18.10.2019 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102 було видано 22.11.2005 року, а державний акт позивачу на його земельну ділянку не було видано. Таким чином, в силу чинного на той час законодавства, [PERSON] та [PERSON] набули та оформили право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3211200000:01:001:0102, раніше ніж позивач лише отримав дозвіл на розробку технічної документації. При цьому, посилання сторони позивача на висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №540/861/16-ц, оскільки у вказаній справі позивач раніше відповідачів набув право власності на земельну ділянку, але не було присвоєно ділянці кадастровий номер. У даній же справі позивач отримав дозвіл на розробку технічної документації у 2019 році, у той час, як відповідачі набули право власності на земельну ділянку ще у 2005 році. Так, у судовому засіданні не знайшли підтвердження факти, що оскаржувані рішення міської ради від 03.03.2005 року та державний акт від 22.11.2005 року було прийняті та видані з порушенням вимог закону. Станом на 2005 рік у власності позивача не було земельної ділянки у [ADDRESS] . Дозвіл на розробку технічної документації йому було надано лише у 2019 року. При цьому, у наданому позивачем зведеному плані ділянок вказано площу ділянки [PERSON] та [PERSON] - 0,0886 га, тобто аналогічну площі, яка було передана у власність міською радою (т. 1 а.с. 31). Відповідно до положень ч.1 ст.110 ЦПК України, законодавець визначив, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. У наданому висновку експертного дослідження на підставі ухвали суду вказується про збільшення площі земельної ділянки, яка належить відповідачам, за рахунок фактичного користування (т. 2 а.с. 116). У той же час, вказана обставина не впливає на правомірність видачі документів станом на 2005 рік. У вказаному висновку також вказується, що площа земельної ділянки з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, вказана у державному акті, становить 0886 га, тобто аналогічна площі ділянки, яку було передану у приватну власність [PERSON] та [PERSON] . При цьому судом враховано, що висновок експерта від 18.09.2023 року підписано експертом у день свого звільнення, що не впливає на проведені нею дослідження до цього часу. Крім того, як вбачається із листа ГУ Держгеокарастру у м. Києві та Київській області від 24.11.2023 року №29-10-0.222-11187/2-23, відомості про земельну ділянку з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102 (площа 0,0886 га, цільове призначення - 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , власники: [PERSON] та [PERSON] ) були перенесені з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру. Координати поворотних точок меж земельної ділянки з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102, які містяться у Державному земельному кадастрі, відповідають координатам поворотних точок меж земельної ділянки, які містяться у документації із землеустрою (т. 2 а.с. 176). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом вказував на неможливість зареєструвати за собою відведену йому земельну ділянку через накладення на неї земельної ділянки, що належить відповідачам, та однією із позовних вимог зазначив як скасування державної реєстрації земельної ділянки. Суд виходить із того, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 3211200000:01:001:0102 є стадією процедури отримання права власності на земельну ділянку, етапом формування земельної ділянки, тобто передумовою отримання прав на землю відповідачами. У даній справі встановлено, що позивач не може зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку через те, що у Державному земельному кадастрі невірно зазначено поворотні точки земельної ділянки відповідачів. При цьому, уся документація, яка підтверджує право власності відповідачів на належну їм земельну ділянку, відповідає вимогам закону, а помилка у відповідному реєстрі наявна не через вину відповідачів. Тому, у даному випадку позивачу слід вирішувати даний спір у порядку внесення змін до Державного земельного кадастру щодо вірного зазначення поворотних точок. Так, як вказано у абз. 3 ч. 4 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів), такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Про виявлені помилки центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, письмово безоплатно повідомляє власників (користувачів) земельних ділянок. Тобто, встановлені у даній справі обставини не є підставою для скасування рішення міської ради про передачу у власність земельної ділянки та державного акту про право власності на земельну ділянку, а є підставою для внесення відповідних змін. Проте, із заявою про внесення змін позивач не звертався. Відповідно, не отримував відмову та не оскаржував її в окремому порядку. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Таким чином, оскільки відповідачі станом на 2005 рік не порушили право власності позивача, у задоволенні даного позову слід відмовити. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні даного позову, судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed