Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить відібрати неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] та передати її матері. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що з 31.08.2012 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . У шлюбі народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2016 року їх шлюб було розірвано. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2017 року встановлено місце проживання дитини разом із нею, а також встановлено спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною. За спільною домовленістю із відповідачем дитина [PERSON] , [INFO] , повинен був протягом року з 07.07.2018 року проживати разом із відповідачем за адресою: [ADDRESS] з метою проходження курсу лікування. Позивач зазначає, що вона приїжджала до сина, проте під час відвідин сина могла бачитися із ним виключно у квартирі. Також вона намагалася зв`язатися із лікуючим лікарем сина, проте лікар на контакт не йшов та якихось ознак покращення стану здоров`я дитини вона не бачила. 05.07.2019 року вона приїхала у м.Львів щоб забрати сина додому, проте ні їй, ні працівникам поліції дверей не відчинили, на телефонні дзвінки відповідач не відповідав. Батько відповідача по телефону повідомив їй, що онук із батьком перебувають на відпочину у Карпатах , та їй дитину не повернуть, оскільки вона не забрала виконавчого листа про стягнення аліментів з виконавчої служби. Про який-небудь відпочинок її ніхто не повідомляв та вона не надавала на такий згоди. Просить відібрати дитину у батька та повернути їй. У відзиві на позовну заяву відповідач позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні, покликаючись на те, що відсутнє рішення органу опіки та піклування або суду про визначення місця проживання дитини, а тому позов про відібрання дитини є передчасним. Також стверджує, що ним не було самочинно змінено місце проживання дитини без згоди із позивачем. Позивач [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, покликаючись на те, що вона із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народився син [PERSON] , [INFO] . З народження сина, вони проживали у м.Льові із батьками відповідача. Після розлучення між нею та відповідачем була укладена мирова угода про визначення місця проживання дитини. Також між ними була домовленість про те, що дитина з липня 2018 року буде проживати із відповідачем у м.Львові. Згодом, відповідач перестав давати їй дитину та взагалі перестав виходити на зв`язок. Коли вона приїжджає дверей квартири ніхто не відчиняє. Востаннє вона бачила сина ще 15.05.2018 року. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити, покликаючись на те, що батько дитини не виконує рішення суду, яким встановлено місце проживання дитини, чинить перешкоди матері у спілкуванні із сином. Він особисто декілька разів їздив за місцем проживання дитини, проте йому дверей ніхто не відчинив. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, зазначила, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів. Дитина з народження проживала за адресою свого батька - відповідача про справі. Після розірвання шлюбу позивач забрала сина та поїхала проживати із ним у село. Згодом дитина добровільно зі згоди матері переїхала проживати до батька для лікування. Жодних угод про термін лікування між сторонами узгоджено не було. Відповідач повністю займався лікуванням сина. Ствердила, що відібрання дитини суперечить інтересам дитини, оскільки хлопчик проходить у м.Львові постійне лікування, відвідує логопедів та психологів. Лікарі категорично не рекомендують змінювати середовище, в якому дитина проживає, це негативно відобразиться на його здоров`ї. Жодних перешкод у спілкуванні матері та дитини відповідач не чинить, позивачка сама до сина не приїжджала. Востаннє [PERSON] бачила дитину в 2018 році. Представник третьої особи Органу опіки та піклування ШРА ЛМР у судовому засіданні підтримав висновок, під час ухвалення якого було взято до уваги висновок психолога. Зазначив, що дитина має бути повернута матері. Заслухавши сторін по справі, покази свідка, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 31.08.2012 року. У шлюбі народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2017 року визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] та встановлено [PERSON] участь у вихованні і спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина [PERSON] , [INFO] проживав разом із матір`ю [PERSON] у м.Луцьку, а з липня 2018 року проживає разом із батьком [PERSON] у м.Львові, що сторонами визнано у судовому засіданні. Так, з Акту від 12.12.2018 року про факт проживання, складеного ЛКП «Рясне-403» вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки, складеної ЛКП «Рясне-403» №5827 від 25.07.2019 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . Також факт проживання дитини [PERSON] , [INFO] також стверджується Актом від 12.06.2019 року, складеним ЛКП «Рясне-403». [PERSON] просить відібрати дитину [PERSON] , [INFO] від батька та повернути його їй. Відповідно до ч. 1ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Частиною 1 статті 161 СК України передбачено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням суду органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Системний аналіз вказаної норми у контексті наявності спору батьків щодо місця проживання дитини дозволяє дійти висновку, що положення цієї статті покликані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено місце проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц. В ході розгляду цивільної справи судом встановлено, що станом на момент звернення [PERSON] до суду із позовною заявою про відібрання дитини -27.09.2019 року жодних рішень органу опіки та піклування чи суду щодо встановлення місця проживання дитини не було. Покликання сторони позивача на те, що ухвалою про визнання мирової заяви від 12.05.2017 року визначено місце проживання [PERSON] , [INFO] разом із нею не відповідає дійсності, оскільки вказаною ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2017 року встановлено [PERSON] участь у вихованні і спілкуванні з дитиною [PERSON] , [INFO] . Питань про встановлення місця проживання дитини вказаною ухвалою суду не порушувалося. Лише 08.04.2021 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області ухвалено рішення, яким визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем проживання його матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням також збільшено розмір аліментів, які стягуються з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , на 1/4 частку його заробітку (доходу) щомісячно, але не більше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою Волинського апеляційного суду від 30.09.2021 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.04.2021 року в частині позовних вимог про збільшення розміру аліментів скасовано. У позові [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів відмовлено. В решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16.06.2022 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.04.2021 року та постанова Волинського апеляційного суду від 30.09.2021 року в частині задоволених позовних вимог за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини та в частині відмови у задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] залишено без змін. 07.05.2022 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про шлюб, укладеним 07.05.2022 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Відповідно до судової практики, якщо місце проживання дитини не було попередньо визначено органом опіки або піклування або судом, Верховний Суд визнає вимоги про відібрання дитини на підставі ст.162 СК України такими, що заявлені передчасно (постанови КЦС ВС від 20 листопада 2019 року у справі № 201/17854/16-ц,від 26 листопада 2019 року у справі 241/402/19,від 03 липня 2019 року у справі № 757/68957/17-ц). Станом на момент ухвалення рішення по справі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.04.2021 року, яким визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] набрало законної сили. Разом з тим, ухвалючи рішення, суд керується наступним. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (надалі - Конвенція) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю [PERSON] та бабою [PERSON] , [INFO] . Онук з народження проживав у м.Львові, лише декілька місяців, після розлучення [PERSON] із [PERSON] проживав разом із мамою, а з 2018 року постійно проживає у м.Львові. Їй відомо, що між її сином та колишньою невісткою [PERSON] була домовленість про те, що на час лікування дитина буде проживати у м.Львові. В онука діагностовано затримку мовлення, він не просився в туалет, станом на зараз видно значний прогрес у лікуванні. Він має інклюзивне навчання, постійно проходить лікування. Спершу [PERSON] приїжджала до сина, спілкувалася з ним. Потім перестала цікавитися, хоча ніхто їй перешкод у спілкуванні з дитиною не чинив. Зараз у [PERSON] нова сім`я. Ствердила, що із онуком проведена велика робота у лікуванні, а тому змінювати його місце проживання зараз не можна, це може негативно відобразитися на його психоемоційному стані. В ході судового розгляду встановлено, що у 2018 року дитині [PERSON] , [INFO] , було встановлено діагноз: затримка мовного розвитку (затримка експресивного мовлення). Між батьками [PERSON] , [INFO] , - [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди про місце проживання дитини у м.Львові з метою його лікування, що сторони у судовому засіданні підтвердили. У зв`язку із тим, що дитина [PERSON] , [INFO] , почав проживати разом із батьком у м.Львові з метою лікування, суд під час ухвалення рішення по справі бере до уваги психологічну характеристику [PERSON] , [INFO] , видану вчителем-логопедом [PERSON] від 10.12.2020 року, з якої вбачається, що в мовленні дитини були виявлені ехолалії, проявлявся мовленнєвий негативізм. Мовлення носило ситуативний характер та було прив`язаним до ситуації. В ході корекційних-розвивальних занять у дитини збільшилося коло інтересів, розширився пасивний та активний словник, знизилися прояви мовленнєвого негативізму, зросла загальна обізнаність та пізнавальна активність, покращилися звукові вміння. З психологічного висновку, виданого психологом [PERSON] 11.12.2020 року вбачається, що адаптація дитини відбулася важко, оскільки хлопчик був лякливий, тривожний, спостерігалися труднощі у спілкуванні, висока психоемоційна напруженість дитини, примітивність ігрової діяльності та не сформованість звичок соціальної поведінки. В даний період часу відбувається відновлювальний період для психіки дитини, розпочався прогрес навичок і стабілізація психоемоційного стану дитини, тому категорично не рекомендовані будь-які зміни у організації житті дитини, зміна сприятливих для оточення, середовища, місця проживання будуть вкрай стресові і спричинять негативні, руйнівні наслідки психічного здоров`я дитини. Відповідно до консультативного висновку логопеда від 14.12.2020 року, виданого Дитячим центром здоров`я ім.Анни Мазуренко за результатами логопедичного обстеження встановлено, що доступний поступовий контакт. Мовлення на стадії розвитку фрази, словник побутово ситуативний. Дитина регулярно відвідує заняття з логопедом. Згідно з рецептом лікаря невролога [PERSON] від 02.06.2021 року [PERSON] , [INFO] , призначено лікування на підставі діагнозу затримки експресивного мовлення. З довідки огляду невролога [PERSON] від 04.06.2021 року вбачається, що маючи поставлений діагноз, при затримці мовного розвитку дитини призначається медакаментозне лікування, без якого відновити мову буде дуже важко. Важливо не піддавати дитину будь-яким негативним психологічним впливам, не змінювати коло спілкування дитини, для того, щоб дитина комфортно себе почувала, що призводить до покращення динаміки лікування. Відповідно до витягу з медичної книжки (історії розвитку дитини) [PERSON] , [INFO] , спостерігається у КНП 3 МКЛ, АСМ №1, дільниця №9. Сімейним лікарем 14.09.2021 року посталено діагноз ММД (G98). Затримка експресивного мовлення. З довідки огляду (повторно) невролога [PERSON] від 16.06.2022 року вбачається, що дитина розвивається із затримкою мовлення, дитині призначено медикаментозне лікування. За результатами психологічного обстеження [PERSON] , [INFO] , проведеним психологом дитячим [PERSON] 02.08.2022 року встановлено, що дитина є скутою, тулиться до тата, на контакт йде неохоче, поведінка умовно адекватна. Зоровий контакт утримує недовго. З часом адаптовується і стає фізично та емоційно розгальмований. Проявляє помірний інтерес до співпраці, погано орієнтується в оточуючому світі. Спостерігаються ознаки затримки психічного розвитку. На підставі психологічного висновку від 11.12.2022 року та логопедичних висновків від 25.04.2019 року, від 14.12.2022 року можна спостерігати значний прогрес у розвитку дитини: покращення мовлення, спілкування, орієнтація у просторі та побуті. Психологом рекомендовано подальше стабільне та знайоме, безпечне середовище для дитини. Знайомство з новими людьми проводити в знайомих обставинах, а знайомство з новими місцями проводити з близькими, добре знайомими людьми. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) відступила від попередньої практики Верховного Суду України, у якій тривалий час домінувала правова позиція щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, обґрунтована з посиланням на принцип 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. Зокрема в постанові було зазначено, що визначення місця проживання дитини повинні розглядатися з урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року. Обґрунтовуючи правову позицію, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вказана Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону від 29.06.2004 р. № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України й не є частиною національного законодавства України. Останнє не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. У статті 141 СК України встановлено, що мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їхнє спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року. Першочергова увага має приділятися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3 Конвенції про права дитини), і такий підхід цілком узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме ці норми зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, що стосуються прав дітей. (повний текст: http://reyestr.court.gov.ua/Review/77361954). У постанові від 18.03.2019 р. у справі № 215/4452/16-ц (провадження № 61-1145св19) Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, залишаючи без змін постанову апеляційного суду, прямо зазначив, що презумпція на користь матері у справах щодо дітей, яку покладено в основу негативного для батька дитини рішення місцевого суду, не підтверджується на рівні ООН, що випливає з Декларації або прецедентної практики ЄСПЛ, а також не відповідає позиції Ради Європи та більшості держав - членів Ради Європи. При цьому ВС/КЦС посилається, зокрема, на рішення ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), де Суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі й у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Верховним Судом за змістом постанови від 18.03.2019 р. констатовано правильність висновку апеляційного суду, що проживання сина з батьком буде відповідати найкращому забезпеченню інтересів дитини, що є пріоритетним при вирішенні цієї справи, зауважуючи на неподання відповідачем суду переконливих доказів на предмет того, що проживання сина разом із матір`ю буде найкраще відповідати інтересам дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, дотримуючись якої особлива увага має бути спрямована на найважливіші інтереси дитини, що за своєю важливістю та природою мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, п. 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, п. 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). З матеріалів справи вбачається, що за місцем проживання кожного із батьків проводилося обстеження соціально-побутових умов, та, як у позивача, так і у відповідача створені належні умови для проживання [PERSON] , [INFO] . Проте, за місце проживання матері [PERSON] з моменту, відколи дитина з нею не проживає, змінилося місце постійного проживання, а також вона одружилася та в неї народилася ще одна дитина. [PERSON] , [INFO] давно не спілкувався із матір`ю, більше п`яти років, взагалі не знайомий із чоловіком матері та їх дитиною, що на думку суду, зважаючи на психоемоційний стан хлопчика та наявність у нього захворювань, заключення психологів, може негативно вплинути на його розвиток та прогрес у лікуванні. Натомість за місцем проживання батька [PERSON] для дитини все знайоме та зрозуміле, в нього налагоджений певний уклад життя, він проходить лікування, регулярно відвідує лікарів. Судом також досліджено Висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про доцільність відібрання дитини [PERSON] , [INFO] , від батька [PERSON] і повернення його за встановленим місцем проживання із матір`ю [PERSON] від 09.08.2022 року. Проте, суд не погоджується із висновками викладеними у Висновку, оскільки, на думку суду, Органом опіки та піклування ШРА ЛМР допущено формалізм у прийнятті такого. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.01.2024 року у справі №359/798/20 . Відповідно до ч.ч. 4,5, 6 ст.19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що в ході судового розгляду встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] була досягнута згода щодо місця проживання дитини, а тому [PERSON] самочинно не змінював місце проживання дитини, станом на момент звернення до суду жодного рішення органу опіки та піклування чи суду про встановлення місця проживання дитини не ухвалювалося, відсутні підстави для відібрання дитини. Окрім того, суд враховує наявні захворювання у [PERSON] , [INFO] , прогрес у його лікуванні, висновки психологів про те, що дитині рекомендовано подальше стабільне та знайоме, безпечне середовище, знайомство із новими людьми проводити у знайомих обставинах, а [PERSON] , [INFO] , бачився із мамою один раз ще у 2019 році, коли йому було всього 5 років, а до того у 2018 році, з того моменту пройшов значний обсяг часу, та різка зміна умов проживання дитини та середовища його проживання може призвести до негативних наслідків у здійсненому лікуванні, а проживання дитини з батьком відповідає його якнайкращим інтересам, оскільки батько сумлінно ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, займається лікуванням сина, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Разом з тим, суд наголошує на тому, що будь-хто з батьків може звернутися до органу опіки та піклування для визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо. У разі наявності спору про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, наприклад, якщо орган опіки та піклування не визначив способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею, не виключено вирішення такого спору в судовому порядку незалежно від того, хто з батьків звертається з позовом (той, хто проживає з дитиною, чи той, хто проживає окремо) і визначення способу участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї, що є ефективним способом захисту та не суперечить закону. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з огляду відмови в позові судові витрати відносяться за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed