Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивачка в особі свого представника - адвоката Плагун Л.С. звернулася до суду з позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Позовна заява обґрунтована тим, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] , яка складається з двох кімнат житловою площею 12,2 кв.м. та 17,2 кв.м., та приміщень загального користування: кухні площею 11,5 кв.м., вбиральні площею 4,7 кв.м., ванної кімнати площею 4,2 кв.м., коридору площею 14,4 кв.м., лоджії (балкону) площею 2,2 кв.м., на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року. У спірній квартирі зареєстрована та постійно проживає позивачка із їх спільним з відповідачем неповнолітнім сином [PERSON] .. Однак, після 24.02.2022 року, у зв`язку із вторгненням РФ на територію України, позивачка разом із сином вимушені були виїхати за кордон. Разом з тим, позивачка повернувшись до Києва, здійснила платіж за житлово-комунальні послуги (особовий рахунок на квартиру оформлений на ім`я відповідача), а також власним коштом повністю погасила заборгованість за кредитним зобов`язанням перед банком за спірну квартиру, яка ще залишилася. Оскільки між сторонами виникли суперечки, щодо користування квартирою, позивачка звернулася до суду з позовом, згідно з вимог якого просить виділити [PERSON] житлову кімнату площею 17,2 кв.м.; виділити [PERSON] житлову кімнату площею 12,2 кв.м., у загальному користуванні [PERSON] та [PERSON] залишити інші нежилі приміщення: коридор площею 14,4 кв.м., кухню площею 11,5 кв.м., ванну кімнату площею 4,2 кв.м., вбиральню площею 4,7 кв.м., лоджію площею 2,2 кв.м.. Ухвалою Деснянського районного суду в м. Києві від 21.07.2023 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Відповідач в свою чергу скористався правом на звернення до суду із зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом вселення до квартири, про встановлення порядку користування квартирою. Згідно вимог зустрічної позовної заяви, позивач просив суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] співвласнику даної квартири [PERSON] , шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Встановити порядок користування квартири [ADDRESS] шляхом виділення: [PERSON] , житлову кімнату площею 17,2 кв.м., яка розташована у належній на праві сумісної власності квартирі [ADDRESS] , [PERSON] , житлову кімнату площею 12,2 кв.м., яка розташована у належній на праві сумісної власності квартирі [ADDRESS] ; залишити у загальному користуванні співвласників та членів їх сімей нежилі приміщення розташовані у квартирі [ADDRESS] : кухню площею 11,5 кв.м., вбиральню площею 4,7 кв.м., ванну кімнату площею 4,2 кв.м., коридор площею 14,4 кв.м., балкон площею 2,2 кв.м.. Ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 12.09.2023 року прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано в одне провадження з первісним позовом. 03.10.2023 на адресу суду від представника позивачки - адвоката Плагун Л.С. надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, зі змісту якого заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивачкою ніколи не оспорювалося та не заперечувалось право власності відповідача на спільне майно і не чинилось йому ніяких перешкод у доступі і користуванні квартирою [ADDRESS] . Відповідач сам виїхав із спірної квартири та жив у своїх батьків. А відтак, наведені у зустрічній позовній заяві обставини вважає необґрунтованими та безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. 13.10.2023 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, згідно якої категорично не погоджується з доводами, зазначеними у відзиві, вважає їх необґрунтованими, не підтвердженими. Обставини, зазначені у зустрічній позовній заяві підтримує у повному обсязі, заперечує проти задоволення первинних позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ухвали постановленої шляхом внесення до протоколу судового засідання від 07.11.2023 року було вирішено закрити підготовчий розгляд справи призначивши справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 15.11.2023 на адресу суду від представника позивачки - адвоката Плагун Л.С. надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до яких позовні вимоги підтримують у повному обсязі, у задоволенні зустрічної позовної заяви просили суд відмовити. Ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 13.12.2023 року суд залучив до участі у справі в якості 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , який на час розгляду справи судом досяг повноліття і звернувся до суду з відповідною заявою про залучення його до участі у розгляді даної справи. 15.01.2024 на електронну пошту суду від 3-особи без самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] надійшли пояснення у справі, згідно яких просив суд задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову. Ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання від 16.01.2024 року суд відмовив відповідачу (за первісним позовом) у задоволенні заяви про залучення в якості третьої особи [PERSON] .. Позивачка та її представник (за первісним позовом) - адвокат Плагун Л.С., вимоги первісної позовної заяви підтримали, просили суд про її задоволення, зустрічний позов просили суд залишити без задоволення. В своїх поясненнях посилалися на обставини викладені в позовній заяві, відзиві на зустрічний позов та запереченнях. Відповідач (за первісним позовом) - [PERSON] вимоги зустрічної позовної заяви підтримав, просив суд їх задовольнити, одночасно зазначив, що заперечує проти задоволення первісного позову. В своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у зустрічній позовній заяві, відповіді на відзив на зустрічний позов. Третя особа: [PERSON] у судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином, що підтверджується письмовими матеріалами справи. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.05.2014 року, визнано квартиру [ADDRESS] , площею 66,40 кв.м., спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, позивачці на праві приватної спільної часткової власності позивачці належить частка спірної квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом спірна квартира складається: з двох кімнат житловою площею 29,4 кв.м. у тому числі 1-ша кімната - 12,2 кв.м., 2-а кімната - 17,2 кв.м., та приміщень загального користування: кухні площею 11,5 кв.м., вбиральні площею 4,7 кв.м., ванної кімнати площею 4,2 кв.м., коридору площею 14,4 кв.м., лоджії (балкону) площею 2,2 кв.м.. Як свідчать письмові матеріали справи, за вищевказаною адресою спірної квартири зареєстровані та проживають позивачка [PERSON] та третя особа: [PERSON] з 12.02.2019 по теперішній час. Відповідач [PERSON] , будучи співвласником спірної квартири, в ній не зареєстрований та фактично в квартирі не проживає. Посилаючись на те, що між сторонами у добровільному порядку не досягнуто згоди, щодо користування спірною квартирою, позивачка просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] . Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно з ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України, визначено поняття права власності, що є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ст. 319 ЦК України). Згідно з ч. 1, 3, 4 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно зі ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.95 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною власністю чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.91 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухні, коридор, тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Таким чином, враховуючи рівність співвідношення часток у спірній квартирі належних сторонам, як співвласникам квартири, розмір житлових кімнат спірної квартири, позивачка просить суд встановити порядок користування спірною квартирою [ADDRESS] , виділивши їй житлову кімнату площею 17,8 кв.м., а відповідачу житлову кімнату 12,2 кв.м.. спірної квартири, усі інші приміщення спірної квартири залишити у спільному користуванні. Відповідач проти даного запропонованого порядку користування заперечував. У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що «первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників». Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що запропонований позивачкою варіант визначення порядку користування житловими приміщеннями спірної квартири не порушує майнових прав та житлових умов співвласників та вважає за можливе визначити запропонований позивачкою порядок користування житловими приміщеннями спірної квартири та виділити позивачці у спільне користування з сином [PERSON] житлову кімнату площею 17,2 кв.м., а відповідачу відповідно виділити у користування житлову кімнату 12,2 кв.м.. Усі інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні. Приймаючи рішення про визначення саме такого порядку користування сторонами спірним житловим приміщенням, суд виходив з тієї обставини, що за домовленістю між сторонами саме позивачка з сином тривалий час користувались спірною квартирою, а відповідач проживав окремо. При цьому позивачка користувалась саме кімнатою, площею 17,2 кв.м. і там знаходяться її особисті речі. Іншою кімнатою тимчасово користувався спільний син сторін у справі. Твердження відповідача, що позивачка разом з сином виїхали за кордон і не мають наміру повертатись, спростовуються поясненнями позивачки, яка зазначила, що вони виїхали тимчасово з метою збереження життя і здоров`я, як свого, так і спільного з відповідачем сина, який на час виїзду за межі України не досяг повноліття. Доказів на спростування даних пояснень позивачки, суду надано не було. Крім того, судом враховано той факт, що відповідач, в тому числі, згідно із довідкою про внесення відомостей до ЄДДР № 1156720-2022 від 02.09.2022 відповідач [PERSON] має зареєстроване у визначеному законом порядку місце проживання за іншою адресою, ніж спірна квартира, а самеза адресою: [ADDRESS] . (а.с.60), в той час, як позивачка з сином іншого житла не мають загалом. Також судом враховано пояснення спільного сина сторін у справі - 3-особи [PERSON] , який у своїх письмових поясненнях зазначив суду, що не бажає проживати разом з новою родиною свого батька та просив суд врахувати його бажання проживати спільно з матір`ю - позивачкою у справі. Що стосується вимог зустрічного позову, суд зазначає наступне. Підставою для подання зустрічного позову є те, що [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] . Іншої власності у нього немає, іншим житлом не забезпечений. До того ж у відповідача з дружиною [PERSON] народився син [PERSON] , з якими він тимчасово проживає у квартирі своїх батьків [ADDRESS] . Позивачка в свою чергу перешкоджає відповідачу у користуванні спірною квартирою [ADDRESS] , що порушує його конституційне право на житло. А відтак, він був змушений звернутися до суду з зустрічною позовною заявою. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Власникові, згідно зі ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно із ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON] , який показав суду, що у червні 2023 року, його запросив відповідач бути свідком його приходу до спірної квартири. Коли він пришов до квартири то там був ще один свідок та працівник поліції. Коли вони піднялись на поверх, то потрапили до тамбуру, почали дзвонити, а потім стукати, їм відчинила двері жінка, позивачка у справі. Вони спілкувались з відповідачем, ключів від квартири відповідачу так і не надали. Перешкоди були у тому, що відповідач не міг отримати ключі від квартири, замок від дверей тамбуру знімали, щоб потрапити спочатку до тамбуру щоб мати доступ до дверей квартири. Дзвонили сусіду, він не заперечував, щоб відкрити і замінити замок. Ключі від квартири при свідку відповідачу передані не були. Заслухавши покази свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення зустрічних позовних вимог та ввважає за необхідне зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення [PERSON] до квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Вирішуючи спір у даній справі, суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин спору, що виник між сторонами, та з урахуванням вищенаведеного, на засадах справедливості, дійшов висновку, що пред`явлений позов [PERSON] до [PERSON] , 3-особа без самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом вселення до квартири, про встановлення порядку користування квартирою, підлягають частковому задоволенню судом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки стягнути 1073,60 грн., з позивачки на користь відповідача 1073,60 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: partial