Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

[PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Волторніст С.М. звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обгрунтування якого зазначила, що [INFO] помер її двоюрідний дядько- [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 20.04.2022 року серії [NUMBER] . На день смерті [PERSON] проживав один за адресою : [ADDRESS] . Після смерті останнього відкрилася спадщина до складу якої, в тому числі, входить право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5322680700:00:004:0171 розміром 2,86 га, яка розташована на території Лохвицької територіальної громади (колишньої Білогорільської сільської ради). Миргородського (колишнього Лохвицького) району, Полтавської області. На випадок своєї смерті [PERSON] заповітів не залишав. [PERSON] останні роки життя спадкодавця доглядала та піклувалася про нього, провела за власні кошти його поховання. В подальшому, у встановлений законом строк, після смерті двоюрідного дядька [PERSON] , позивач звернулася до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Жук Т.П. із заявою про прийняття спадщини. В зв`язку з чим заведена спадкова справа № 1694/2022. Проте, постановою від 13.03.2023 року за вих. № 103/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні документи, в тому числі й актові записи, які б підтвердили родинні відносини між нею та [PERSON] . У зв`язку з цим позивач 15.05.2023 року звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Проте, ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 16.05.2023 року у справі № 538/945/23 [PERSON] було відмовлено у відкритті провадження у справі з посиланням на ч. 4 ст. 315 Цивільного процесуального кодексу України з огляду на те, що в провадженні Лохвицького районного суду Полтавської області знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визначення додаткового стооку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Тобто, між позивачем та [PERSON] існує спір про право. В подальшому на адресу [PERSON] надійшла ухвала Лохвицького районного суду Полтавської області від 17.05.2023 року, постановлена судом у справі № 538/910/23 за розглядом позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , про визначення додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Вимоги заяви [PERSON] ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області від 08.08.2023 року у вказаній справі залишені без розгляду. Тобто, на даний час склалася ситуація коли позивач, яка являється єдиним спадкоємцем за законом, яка в шестимісячний термін прийняла спадщину після померлого, не має змоги скористатися своїм конституційним правом та отримати у спадок майно після свого померлого двоюрідного дядька [PERSON] . Враховуючи вищенаведене, просить встановити факт родинних відносин, а саме що [PERSON] , померлий [INFO] , є її двоюрідним дядьком, та визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5322680700:00:004:0171 площею 2,86 га, що знаходиться на території Лохвицької територіальної громади (колишньої Білогорільської сільської ради), Миргородського (колишнього Лохвицького) району, Полтавської області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, в порядку спадкування за законом після смерті двоюрідного дядька [PERSON] . Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 11.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 48). Ухвалою суду від 10.01.2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 56). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник.- адвокат Волторніст С.М. позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Панченко О.В. просила відмовити у задоволенні позовних вимог про встановлення факту родинних відносин та закрити провадження в частині позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, як передчасно заявлених. Представник відповідача- Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області, третя особа- приватний нотаріус Миргородського районного нотаріального округу Жук Т.П. надали заяви про розгляд справи у їх відсутність. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. У судовому порядку можуть бути встановлені інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно пункту 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.04.2022 року (а.с. 11). Згідно свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] від 20.06.1962 року, у графі батько зазначений [PERSON] (а.с. 13). Згідно Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть [PERSON] помер [INFO] (а.с. 21). Як зазначає сторона позивача, що дід [PERSON] - [PERSON] був рідним братом матері [PERSON] - [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с. 22). Зважаючи на те, що вони народилися в 30 роки XX століття документи про їх народження були втрачені. За життя матері спадкодавця [PERSON] навідувалася до своєї рідні, а після смерті [PERSON] - постійно допомагала своєму дядькові по господарству. Також після його смерті здійснила поховання дядька за власні кошти, про що суду надано документи з ритуального агенства (а.с. 81, 82, 83). Інформація у відповідних органах ДРАЦС, яка б підтверджувала родинні зв`язки [PERSON] та [PERSON] відсутні, що підтверджується листами Державного архіву Сумської області № Б-41 від 25.04.2023 року (а.с. 25), № Б-40 від 25.04.2023 року (а.с. 26), № Б-42 від 25.04.2023 року (а.с. 27), № З-11 від 25.04.2023 року (а.с. 28). Проте, допитані у якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили факт родинних відносин [PERSON] та [PERSON] , та з пояснень свідків можливо зробити висновок, що позивач дійсно є двоюрідною племінницею померлого. Вказаний факт також не спростовувався в судовому засіданні стороною відповідача. Отже, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині. Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 1261-1265 цього Кодексу. Як встановлено ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга- це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про 105 Справи у спорах, що виникають із спадкових правовідносин Огляд судової практики КЦС ВС те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами, як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» у межах певної черги впливають такі юридичні факти, як: зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги. Тлумачення абзацу 2 частини першої статті 1265 ЦК України дає змогу дійти висновку, що ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Ступінь є свого роду одиницею вимірювання споріднення поміж родичами за походженням. Він надає можливість встановити «відстань» між спорідненими особами (родичами за походженням). Причому така «відстань» може характеризувати як більш близьке споріднення, так і віддалене. Як наслідок, чим далі біологічно особи знаходяться одна від одної, тим більший порядковий ступінь споріднення їх пов`язує. Аналіз статті 1266 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що по своїй суті спадкування за правом представлення- це специфічний порядок набуття права на спадкування за законом, який надає можливість спадкоємцям п`ятої черги за законом переміститися у вищу чергу (першу, другу або третю чергу) у зв`язку зі смертю до відкриття спадщини спадкоємця цієї черги. (Постанова Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року по Справі № 519/728/16-ц). Як встановлено судом, позивач [PERSON] є двоюрідною племінницею померлого [PERSON] . Відповідач [PERSON] є рідною племінницею померлого [PERSON] . Тобто, [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями п`ятої черги. Постановою нотаріуса від 13.03.2023 року за вих. № 103/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з тим, що відсутні документи, в тому числі й актові записи, які б підтвердили родинні відносини між нею та [PERSON] (а.с. 15). Постановою нотаріуса від 19.04.2023 року за вих. № 165/02-31 [PERSON] було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини та відсутністю документів, які б підтвердили родинні відносини між нею та [PERSON] (а.с. 80). Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 83 Цивільного процесуального кодексу України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Належність доказів- правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підстави вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Судувід 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Проте суду не надано доказів відсутності у померлого [PERSON] спадкоємців попередніх черг (дружини, дітей), оскільки згідно ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial