Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про стягнення боргу. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 09.08.2023 року між сторонами був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав від позивача грошову суму у розмірі у сумі 150000.00 гривень (сто п`ятдесят тисяч), та зобов`язався їх повернути до 01.10.2023 року. Про отримання грошей [PERSON] була написана та підписана відповідна розписка від 09.08.2023 року та присутні свідки [PERSON] та [PERSON] . Однак, станом на день звернення до суду грошова сума у повному обсязі так і не була сплачена. Посилаючись на вимоги статей 1046 - 1049 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги. Присутній у судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, наполягали на їх задоволенні. На питання представника відповідача, позивач додатково пояснив, що текст розписки він заздалегідь підготував, знайшовши зразок у інтернет, безпосередньо передача грошових коштів проводилась у автомобілі, за участі свідків, при цьому він заповнив свою частину розписки щодо себе, а відповідач заповнив відомості щодо себе також особисто. Присутній у судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначив, що знайомий з позивачем, однак, грошових коштів у нього не отримував та розписку від 09.08.2023р. не писав та не підписував. Вважає, що його паспортні дані та ІНН позивач міг дізнатись з інтернет-ресурсів та самостійно внести в розписку. Просить відмовити у задоволенні позову. Присутня у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність вимогам діючого законодавства боргової розписки, а саме - відсутність у ній дати складання розписки, прописаної суми боргу літерами у тексті розписки, а також на розбіжності у показаннях свідків [PERSON] та [PERSON] щодо тривалості написання розписки у автомобілі, погодних умов у день написання розписки та описання особливостей зовнішності [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] показав, що тривалий час знайомий з [PERSON] , [INFO] він попросив його побути свідком передачі грошей у борг його знайомому, він погодився. Ввечері того ж дня вони зустрілись, також з ними був [PERSON] , під`їхали до будинку, з якого вийшов [PERSON] . Останній сів у автомобіль, потім відбулась передача грошових коштів, які знаходились у прозорому файлі, відповідач їх перерахував, потім сторони заповнили кожен свою частину розписки та [PERSON] вийшов з автомобіля, оговоривши строк повернення до 01.10.2023р. Аналогічні показання надав присутній у судовому засіданні свідок [PERSON] . Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, враховуючи обставини справи та приймаючи до уваги приписи ч.3 ст. 12 ЦПК України, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та ч.1 ст.81 ЦПК України, суд, дослідивши та перевіривши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Судом встановлено, що 09.08.2023 року між сторонами - [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики у вигляді розписки, відповідно до умов якого відповідач [PERSON] отримав від позивача грошову суму у розмірі у сумі 150000.00 гривень (сто п`ятдесят тисяч), та зобов`язався їх повернути до 01.10.2023 року. Про отримання грошей [PERSON] була написана та підписана відповідна розписка від 09.08.2023 року та присутні свідки [PERSON] та [PERSON] . Позивач по справі як позикодавець, виконав всі умови договору позики, а саме надав вказану в договорі суму грошей позичальникові, однак, відповідач [PERSON] , в свою чергу, умови договору не виконав та гроші не повернув, що підтверджується тим, що оригінал розписки знаходиться у позивача та не містить зазначень щодо повернення боргу відповідачем повністю або частково. З боку відповідача ніяких доказів щодо повернення боргу повністю або часткового повернення надано до суду не було. Згідно зі ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Відповідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до вимог статті 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Судом встановлено, що термін виконання зобов`язання відповідача за договором позики сплинув 01.10.2023 року. Борг відповідачем позивачу станом на 13.11.2023 року, тобто, на день звернення позивача до суду, не повернуто. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21. Статтею 62 9ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим до виконання сторонами. Як слідує із змісту ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд вбачає, що не сплачуючи заборгованість відповідач порушує вимоги діючого законодавства України, а саме ст. 526 ЦК України, яка передбачає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; ст. 629 ЦК України, згідно якої, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Виходячи з положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконав, і не повернув позикодавцю позичені у нього кошти у сумі і у строк, що визначений договором. Посилання відповідача та його представника на відсутність боргових зобов`язань перед позивачем - не доведені належними та допустимими доказами та суд їх розцінює як намагання уникнути цивільної відповідальності. При цьому, суд вважає, що боргова розписка від 09.08.2023р. містить усі необхідні відомості у відповідності до вимог статті 1047 ЦК України, та є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Відтак, позовні вимоги знаходять своє підтвердження матеріалами справи та показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , сума заборгованості відповідачем не спростована, а тому з урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] . Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про розподіл між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що позивач за звернення з позовною заявою сплатив судовий збір у розмірі 1500 гривень 00 копійок. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у вищевказаному розмірі.

Outcome: approved