Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Заступник керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 Миколаївської області 18 вересня 2020 року звернувся до Березанського районного суду з зазначеним позовом, у якому просив: -усунути перешкоди власнику Коблівській сільській раді у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом визнання недійсним укладеного 13.03.2015 між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального Трубачовою Г.І. з одночасним припиненням права власності [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 (запис №9040544). - усунути перешкоди власнику Коблівській сільській раді у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом зобов`язання [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ) повернути у власність Коблівської сільської ради земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274. - стягнути з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір за подачу позову. У обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації №543 від 11.09.2012 року, та виданого на його підставі державного акту серії ЯК №957546, законність яких є предметом судового розгляду у цивільній справі №469/850/17, затверджено проект землеустрою та надано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 для індивідуального дачного будівництва за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області. Підставою для пред`явлення вказаного позову слугували допущені Березанською районною державною адміністрацією порушення вимог земельного, водного та містобудівного законодавства при прийнятті розпорядження, котрим надано у приватну власність [PERSON] вказану земельну ділянку. Зокрема, відповідно до інформації відділу у Березанському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №10-14.08-0.4-364/2-17 від 06.03.2017 (котра міститься в матеріалах справи №469/850/17), відстань від узрізу води Чорного моря до південної межі земельної ділянки з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 складає 55-60 м, до північної 95-100 м. Вказане також підтверджується викопіюванням з Публічної кадастрової карти. Відповідно до статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно статей 85, 88 Водного кодексу України, статей 59, 61 Земельного кодексу України, землі прибережних захисних смуг перебувають виключно у державній та комунальній власності і можуть надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Таким чином, прибережна захисна смуга може використовуватися лише відповідно до її цільового призначення з урахуванням законодавчих обмежень щодо ведення господарської діяльності, а землі, на яких розташована прибережна смуга, не підлягають відчуженню. Відповідно до викладеного, прокурор вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 повністю розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря, в межах пляжної зони та відповідно до статей 85, 88 Водного кодексу України, статей 59, 61 Земельного кодексу України, повинна перебувати виключно у державній та комунальній власності і може надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. У зв`язку з цим вона не могла бути надана у приватну власність [PERSON] та в подальшому відчужена [PERSON] . Окрім того не прийнято до уваги функціональне призначення вказаної ділянки відповідно до діючих містобудівних документацій. Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація. Абзацом 2 ст.48 Закону України «Про охорону земель» передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Містобудівною документацією, яка регулює забудову території, на якій розміщена спірна земельна ділянка, був Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Державного комітету Української РСР у справах будівництва №112 від 23.10.1985. Відповідно до інформації управління містобудування та архітектури Миколаївської облдержадміністрації від 01.03.2017 земельна ділянка з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 розташована на пляжі. При цьому, згідно ч.3 ст.62 Земельного кодексу України та ч.3 ст.90 Водного кодексу України у межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Відповідно до пункту 5.28 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.19925.28 у приморських курортах підлягає охороні зона суворого режиму (перша зона сан.охорони), включаючи прибережну смугу моря, пляжі і територію, що прилягає до пляжів, завширшки не менше 100 м, яка повинна використовуватися переважно для організації зелених насаджень загального користування, набережних, бульварів, скверів, кліматолікувальних споруд, спортивних і дитячих майданчиків. При цьому підрозділом 4 розділу V Проекту установлено, що в 3-х кілометровій зоні Чорноморського узбережжя відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР №272 від 22.04.1969 забороняється будівництво промислових об`єктів, не пов`язаних з розвитком і обслуговуванням курорту, а також індивідуальне будівництво. Аналогічна заборона встановлена пунктом 10.17 ДБН 360-92 «Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету у справах будівництва, архітектури і охорони історичного середовища №44 від 17.04.1992, та пунктом 7 Постанови Ради Міністрів УРСР №238 від 1986 року «Про підвищення ефективності робіт по захисту берегів Чорного і Азовського морів від руйнування». У свою чергу, будівельні норми відповідно до ст.1 Закону України «Про будівельні норми» є обов`язковими у сфері будівництва, містобудування та архітектури. За інформації управління містобудування та архітектури Миколаївської облдержадміністрації від 01.03.2017 надання спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва не відповідає містобудівній документації. Отже, надання [PERSON] спірної земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва в трикілометровій зоні узбережжя Чорного моря суперечить містобудівній документації - Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області та чинному на час відведення земельної ділянки містобудівному законодавству, будівельним нормам, державним стандартам і правилам. Зазначене слугувало підставою для звернення заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури №1 з відповідним позовом до Березанського районного суду Миколаївської області (справа №469/850/17). Разом з тим, установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2015 зазначену земельну ділянку [PERSON] відчужено на користь [PERSON] . Право власності на вказану земельну ділянку 13.03.2015 зареєстровано за [PERSON] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №9040544. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Оскільки, первісне відведення земельної ділянки відбулось з численними порушеннями вимог законодавства, то укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу від 13.03.2015 підлягає визнанню недійсним. Відповідно до положень ст.26, 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Ураховуючи викладене, одночасно з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.03.2015 підлягає припинення право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274, яке зареєстровано 13.03.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вчинено запис №9040544. Посилаючись на наведені обставини та положення статті 152 ЗК України, згідно якої власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, положення статті 391 Цивільного кодексу України. якою установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, прокурор просить задовольнити позов. \~ \~ \~ \~ 08 листопада 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження (а.с.53). Ухвалою судді Березанського районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2021 року\~ заяву прокурора про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на спірну земельну ділянку\~ та заборонено органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цієї земельної ділянки; заборонено Управлінню державної інспекції архітектури та містобудування у Миколаївській області здійснювати реєстрацію дозвільних документів щодо будівництва об`єктів нерухомості на земельній ділянці; заборонено [PERSON] вчиняти із земельною ділянкою дії, спрямовані на зміну її цільового призначення, її об"єднання з іншими ділянками, укладати договори, вчиняти інші правочини стосовно цієї земельної ділянки, а також проводити на вказаній земельній ділянці будь-які будівельні роботи (а.с.67-68). 24 травня 2023 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.101). \~ \~ \~\~ \~ \~ \~ \~Представник позивача Коблівської сільської ради Миколаївської області у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] неодноразово повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи, зокрема, у спосіб передбачений п.2 ч.7, ч.11 ст.128 ЦПК України, однак у судове засідання не з`явилися, не повідомили про причину своєї неявки, відзиву на позовну заяву та пояснень щодо позову до суду не надали. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з того, що відповідачі неодноразово не з`являлись у судові засідання, суд зі згоди прокурора ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення прокурора, та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2015 року відповідач [PERSON] набула у власність земельну ділянку з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274, яку на її користь було відчужено відповідачем [PERSON] (а.с.17-18, 24-27). Право власності на вказану земельну ділянку 13.03.2015 зареєстровано за [PERSON] , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №9040544 (а.с.24-27). За змістом повідомлення Управління містобудування та архітектури Миколаївської ОДА від 01.03.17 року, земельна ділянка з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 відчужена відповідачем [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] відповідно до проекту планування розташована на пляжі, всупереч положенням пункту 3 статті 62 Земельного Кодексу України згідно якого в межах пляжної зони прибережних захисних смуг забороняється будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідротехнічних та лінійних (а.с.28-29). Згідно з наданої до матеріалів позову інформації Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 06.03.2017 року даних публічної кадастрової карти України, що додаються, відстань від північної межі ділянки з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 становить 95-100 м, від південної 55-60 м. (а.с.19-21, 22-23). За положеннями ст.60 Земельного кодексу України та ст.88 Водного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше 2-х км від урізу води. У межах прибережної захисної смуги морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється пляжна зона, ширина якої визначається залежно від ландшафтно-формуючої діяльності моря, але не менше 100 метрів від урізу води (ч.10 ст.88 Водного кодексу України). Таким чином, відчужена відповідачем [PERSON] на користь відповідачки [PERSON] земельна ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги та пляжної зони Чорного моря. Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною третьою\~статті 62\~ЗК України,\~частиною третьою\~статті 90\~ВК України\~у межах пляжної зони прибережних захисних смуг заборонено будівництво будь-яких споруд, крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних. Як передбачено ч.4 ст.59 ЗК України, земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися громадянам та юридичним особам на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Передача земельних ділянок прибережних захисних смуг у приватну власність та для потреб, не зазначених у ч.4 ст.59 ЗК України, законодавством України не передбачено. Абзацом 2 ст.48 Закону України Про охорону земель передбачено, що розміщення і будівництво об`єктів житлово-комунального, промислового, транспортного, іншого призначення здійснюються відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об`єктів. Згідно з абзацом першим частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частина друга статті 116 ЗК України). Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу. Придбана [PERSON] земельна ділянка розташована в межах пляжної зони прибережної захисної смуги Чорного моря, та відповідно до статей 85, 88 Водного кодексу України, статей 59, 61 Земельного кодексу України, повинна перебувати виключно у державній та комунальній власності і може надаватися лише в користування та для спеціально визначених цілей. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв`язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин, згідно положень ч. 3 ст. 215 ЦК України, може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, за приписами ст. ст. 216, 236 ЦК України є недійсним з моменту його вчинення. Оскільки, первісне відведення земельної ділянки відбулось з численними порушеннями вимог законодавства, то укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу від 13.03.2015 підлягає визнанню недійсним. Згідно статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Ураховуючи викладене, одночасно з визнанням недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.03.2015 підлягає припинення право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1000 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274, яке зареєстровано 13.03.2015 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що вчинено запис №9040544. Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Статтею 391 Цивільного кодексу України установлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду викладено у постановах від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц, від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц щодо земель водного фонду, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, стосовно яких діє чітка заборона на вилучення, зміну цільового призначення та надання у користування всупереч вимог Земельного кодексу України є неможливим Отже, зайняття спірної земельної ділянки із порушенням положень ЗК України та ВК України необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку потрібно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц, а також пункти 81, 90 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц, постанови Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 911/3574/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3579/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3311/17, від 04.02.2020 у справі № 911/3897/17, від 05.02.2020 у справі №911/3310/17, від 03.09.2020 у справі №911/3449/17). Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу. Таким чином, власник і законний володілець земельної ділянки водного фонду, що також входить у межі прибережної захисної смуги, може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. За змістом статей 80, 83 ЗК України, суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону. З 27.05.2021 року набули чинності зміни до Земельного кодексу України, а саме, п. 24 розділу Х Перехідних положень, відповідно до яких землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Таким чином, починаючи з 27.05.2021 права та обов`язки щодо розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 перейшли до Коблівської сільської ради, яка є належним органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Оскільки спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, її власником - титульним володільцем, у якого перебуває річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень стосовно користування або розпорядження, є Коблівська сільська рада. За таких обставин належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави в особі Коблівської сільської ради є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні землями шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.03.2015, з одночасним припиненням права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 4820983900:06:000:0274 площею 0,1000 га та зобов`язання повернути земельну ділянку належному власнику Коблівській сільській раді. Враховуючи, що вказані вимоги є негаторними, вони можуть бути заявлені упродовж всього часу порушення прав законного володільця цієї ділянки. Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо усунення перешкод власнику Коблівській сільській раді у користуванні та розпорядженні землями водного фонду шляхом визнання недійсним договору купівлі-продажу укладеного стосовно спірної земельної ділянки та шляхом зобов`язання відповідачки [PERSON] повернути у власність Коблівської сільської ради вказану земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно, підлягають задоволенню. \~ \~ \~Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь прокурора сплачені ним судові витрати в рівних частках з кожного пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved