Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третьої особи - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини. Поданий позов обґрунтовує тим, що з відповідачем у справі вони зареєстрували шлюб 05 вересня 2009 року. Від шлюбу в них народився син, [PERSON] , [INFO] . Починаючи з 2015 року відповідачка постійно виїжджала на заробітки до республіки Польща, де перебувала протягом дев`яти-десяти місяців на рік. Перебуваючи у Польщі вона зрадила йому та народила дитину від іншого чоловіка. Їхній шлюб з відповідачкою був розірваний у судовому порядку у 2021 році. Весь час вихованням сина займався він, і з часу розірвання шлюбу дитина постійно проживає разом із ним. Дитині створені всі умови для навчання і відпочинку, він має окрему кімнату, письмовий стіл, що підтверджується актами ЛКП «Сигнівка». Він відповідно має постійне місце роботи, належний сталий заробіток, що підтверджується довідкою. Дитина навчається в 6-Б класі ліцею № 46 Львівської міської ради, що підтверджується довідкою ліцею № 46 ім. В`ячеслава Чорновола. Оскільки вони з відповідачкою не досягли згоди щодо визначення місця проживання спільного сина разом із ним, просить визначити місце проживання малолітнього сина разом із батьком. В судове засідання позивач не з`явився, повідомлений про час і місце розгляду справи у передбаченому законом порядку. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала повністю. Суду пояснила, що внаслідок нею укладення шлюбних відносин з іншим чоловіком та народження дитини вона переїхала на постійне проживання до міста Хмельницький. Вона не заперечувала про проживання спільної дитини з позивачем - сина [PERSON] з батьком, позивачем у справі. Така була воля самої дитини, вона цьому ніколи не перечила та не перешкоджала, тобто спору з позивачем з приводу місця проживання дитини ніколи не виникало. Вона постійно стала проживати у м. Хмельницькому з дитиною та чоловіком, а сина залишився проживати разом із батьком у м. Львів. Вона не ставила питання про відібрання дитини, часто відвідує його, позивач їх зустрічам не перешкоджає. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 10.11.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження та справу призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова справу передано за підсудністю до Хмельницького міськрайонного суду. Ухвалою судді Хмельницького міськрайонного суду від 01.11.2023 справу прийнято до провадження зі стадії підготовчого провадження. Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 20.02.2024 підготовче провадження закрито. 20.02.2024 ухвалено рішення у справі. Суд, заслухавши доводи відповідача, перевіривши доводи позивача, викладені у поданій заяві, перевіривши матеріали справи доказами встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2009 року. Від шлюбу у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом. Батьком дитини є [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] . За певних об`єктивних обставин, що склалися між подружжям за рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2021 шлюб між сторонами розірвано Згідно копії паспорта позивача місце його реєстрації значиться [ADDRESS] , син [PERSON] , [INFO] проживає без реєстрації у квартирі його співмешканки по [ADDRESS] без реєстрації. Означена квартира належить на праві власності [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , його теперішньої дружини (свідоцтво поро шлюб серії [NUMBER] від 14.02.2023). Вказані обставини підтвердила і матір дитини в ході розгляду справи, оскільки унаслідок продажу ними спільної квартири [ADDRESS] , дитина була знята з реєстрації, і на даний час ніде не зареєстрована. Відповідно до службової характеристики [PERSON] займає посаду вчителя інформатики комунального закладу «Ліцей № 46 ім. В`ячеслава Чорновола», за період роботи на займаній посаді зарекомендував себе з позитивної сторони, як старанний, талановитий вчитель, творчий, наполегливий класний керівник. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 26.01.2024 року, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . Таку ж думку висловила і дитина у заяві, поданій на ім`я Залізничної районної адміністрації м. Львова. Згідно з частинами 2, 8, 9 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і треба прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно ст.19 ч.ч.5,6 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Частиною 1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові. Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. В ході розгляду справи встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] відсутній спір щодо місця проживання їхньої малолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , оскільки вони обоє, як батьки, погоджуються на проживання дитини з батьком. Відповідачем як в підготовчому проваджені, так і в ході розгляду справи позовні вимоги визнані в повному обсязі, покликається на те, що часто приїздить до сина відвідує його, вони разом спілкуються та гарно проводять час. Більш того, відповідач посилається на те, що згодна із вибором дитини проживати з батько Крім того, і сама дитина подала заяву про згоду проживати разом із батьком, не хоче змінювати місце проживання. З матір`ю спілкується, коли та приходить до нього, бажає проживати з батьком у м. Львові, він туту народився, має друзів, і любить це місто.. Отже, ні позивач, ні відповідачка не заперечують проти того, щоб їх дитина і надалі залишалися проживати з батьком [PERSON] . Поданий органом опіки та піклування висновок відповідає інтересам дитини, проте не може бути прийнятий судом, адже як встановлено вище спору між сторонами немає, дитина самостійно визначила місце проживання з позивачем, а матір не перешкоджає цьому.. Так, під час розгляду справи судом встановлено, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , вони узгодили його місце проживання з батьком [PERSON] , тобто, такі відносини відповідають нормам, передбаченим у ст. 160 СК. Крім того, ст. 161 СК передбачає можливість визначення судом місця проживання дитини тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Тому, виходячи із встановлених обставин справи, де вбачається відсутність спору про місце проживання дитини, суд не має правових підстав для задоволення вимоги позову про визначення місця проживання дитини, а тому позов має бути відхилений. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності спору між сторонами, порушення чи оспорювання його прав відповідачем щодо визначення місця проживання їх спільної дитини. За встановлених обставин у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення позивача до суду з позовом існував спір про визначення місця проживання дитини. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів вбачається, що дитина фактично проживала і проживає разом з ним з народження до цього часу, при цьому мати дитини не вимагає від батька дитини змінити її місце проживання та не заперечує щодо подальшого такого проживання дитини з батьком. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed