Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

14.11.2023 року представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Гребенюк О.С. звернувся до суду з позовомпро стягнення заборгованості до відповідача [PERSON] . Згідно вищезазначеного позову представник позивача посилається на те, що [PERSON] звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим останньою була підписала Анкета-Заява клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року. Вказує, що відповідачка підписавши зазначену Анкету-Заяву підтвердила свою згоду на те, що вказана Анкета-Заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року. Стверджує, що відповідачка була ознайомлена із Умовами та правилами надання банківських послуг, про що серед іншого свідчить підпис останньої у вищезазначеній Анкеті-Заяві. Вказує, що Банком на підставі вищезазначеного Договору було відкрито відповідачці кредитний рахунок та встановлено їй початковий кредитний ліміт. Зазначає, що в подальшому відповідачкою було збільшено розмір кредитного ліміту до 36000,00 грн. Представник позивача стверджує, що позивач АТ КБ «Приватбанк» свої обов`язки, передбачені Договором про надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року, виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачці у користування грошові кошти в розмірі кредитного ліміту на суму 36000,00 грн. Разом з тим, вважає, що відповідачка [PERSON] свої зобов`язання за вищезазначеним Договором про надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року - не виконала, а саме остання користуючись кредитним лімітом, в порушення п.2.1.1.3.1 вказаного Договору, не надавала Банку відповідні кошти на погашення заборгованості за кредитом у передбачені зазначеним Договором строки. Вказує, що згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Представник позивача стверджує, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за вищевказаним кредитним договором у відповідачки [PERSON] станом на 31.10.2023 року виникла заборгованість перед Банком у розмірі 45155,12 грн., яка складається з наступного: 35821,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9333,22 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, передбаченими п.п. 2.1.1.6.1, 2.1.1.2.12 вказаного Договору про надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року. На основі викладеного, представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Гребенюк О.С. просить суд стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 06.05.2022 року, яка станом на 31.10.2023 року, становить 45155,12 гривень. Крім того, просить суд стягнути з відповідача судовий. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Зюлковська Л.В. в судовому засіданні підтримала обставини, що зазначені в позові та вказала, що сума заборгованості відповідачки перед Банком в розмірі 45155,12 грн., підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Разом з тим, в судовому засіданні, не заперечувала ту обставину, що спірні кредитні кошти були викрадені з карткового рахунку відповідачки. Однак, вважала, що відповідачка [PERSON] перейшла за посиланням в телефоні, а саме в месенджері «Телеграм» на якийсь фішинговий сайт, тим самим сприяючи зловмисникам викрасти спірні кредитні кошти у розмірі 35821,90 грн. Враховуючи викладене, просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Крім цього, відповідно до спрямованої до суду представником позивача відповіді на відзив остання вказує, що ймовірніше за все відповідачкою [PERSON] було передано стороннім особам пін код від своєї банківської картки № [NUMBER] , а тому вважає, що саме з вини відповідачки треті особи заволоділи її кредитними коштами у розмірі 35821,90 грн. На підставі викладеного, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому заперечувала обставини, що були зазначені представником позивача у позові з підстав зазначених у її відзиві на позов та ствердила, що спірним кредитними коштами вона не користувалась. Вважала, що її картковим рахунком заволоділи зловмисники, а тому, на її думку, вона не має боргових зобов`язань перед банком. Ствердила, що вона нікому не передавала інформацію щодо свого паролю від «Приват24» чи іншої конфіденційної банківської інформації, в тому числі й не заповнювала вищевказані конференційні дані на веб-сайтах. Вказала, що свій CVV-код чи номер картки вона також нікому не надавала, чи переходила вона в месенджері «Телеграм» на якісь посилання - вона не пам`ятає. Ствердила, що на даний час відомо, що зловмисники декілька раз невірно вводили її CVV-код. Вважала, що зловмисники розпоряджались кредитними коштами не з її мобільного телефону, а з іншого (нетипового) пристрою, про що також зазначається позивачем в матеріалах службового розслідування. При цьому, вона не збільшувала її кредитний ліміт і була переконана, що в неї на картці практично не було коштів. Ствердила, що на даний час вже відомо, що шахраї знімали кредитні кошти через термінал банку, який взагалі відсутній в м. Чернівці. Просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Крім цього, відповідно до спрямованого до суду відповідачкою відзиву на позов остання вказує, що вона хоч і являється клієнтом АТ КБ «Приватбанк», однак кредитним лімітом вона ніколи не користувалась. Стверджує, що спірна заборгованість у розмірі 45155,12 гривень виникла у зв`язку з тим, що невідомі їй сторонні особи в період часу з 15.01.2023 року по 19.01.2023 року отримали доступ до її карткового рахунку в «Приват24», після чого збільшили її кредитний ліміт до 36000,00 гривень та викрали зазначені кредитні кошти. Вказує, що 19.01.2023 року їй почали надходити телефонні дзвінки від Банку про підтвердження зміни паролю до «Приват24», що її збентежило, оскільки вона такі запити на зміну паролю не здійснювала. Стверджує, що ввійти в «Приват24» вона також не змогла, а тому вона одразу ж передзвонила на гарячу лінію АТ КБ «Приватбанк» з вимогою заблокувати її кредитні рахунки. Вказує, що вже 23.01.2023 року у відділенні Банку їй повідомили, що невідомі особи з її кредитного рахунку викрали кредитні кошти у розмірі 35821,90 грн. Стверджує, що вона того ж дня по факту про викрадення з її рахунку кредитних коштів звернулась до поліції із заявою про злочин. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.11.2023 року було відкрито спрощене провадження у справі №727/12247/23 (провадження №2/727/2078/23); призначено судове засідання на 12 грудня 2023 року на 09-30 год. Суд, вислухавши доводи сторін, що надані в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до переконання, що в позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - слід відмовити, виходячи з наступного. В силу вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, судом встановлено, 06.05.2022 року позивачка звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим останньою була підписана Анкета-Заява клієнта-фізичної особи про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року (а.с.15-16). При цьому, в анкеті-заяві зазначено, що відповідачка [PERSON] згідна із тим, що вищевказана Анкета-Заява разом «Умовами та Правилами надання банківських послуг» (а.с.17-31) і «Тарифами» (а.с.32-34) становить між нею та банком Договір про надання банківських послуг. Вказане свідчить про те, що між відповідачкою [PERSON] та позивачем АТ КБ «Приватбанк» 06.05.2022 року фактично було укладено Договір про надання банківських послуг №б/н. На підставі вищезазначеного Договору про надання банківських послуг №б/н від 06.05.2022 року відповідачці [PERSON] 17.02.2023 року було видано банківську картку № [NUMBER] (а.с.14). 16.11.2022 року позивачем АТ КБ «Приватбанк» було встановлено відповідачці [PERSON] кредитний ліміт у розмірі 5000,00 грн., який 16.01.2023 року був збільшений банком до 25000,00 грн., а згодом - 17.01.2023 року й до 36000,00 грн. (а.с.13). Так, статтею 207 Цивільного Кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до положень статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. При цьому, пунктом 2.1.1.3.1 кредитного Договору передбачено, що в разі несплати мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, зобов`язання Клієнта вважаються простроченими. Відповідно до п. 2.1.1.6.1 вказаного кредитного Договору сторони узгодили, що в разі затримання Клієнтом сплати частини кредиту та/або процентів, які підлягають сплаті в порядку передбаченому п. 2.1.1.3.1 Договору, щонайменше на один календарний місяць, Банк має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, а також повернути відсотки за фактичний строк його користування, в повному обсязі та виконати інші зобов`язання за Договором, в тому числі щодо сплати пені, в повному обсязі. Згідно з п. 2.1.1.2.12 зазначеного кредитного Договору вбачається, що сторони дійшли згоди, що в разі починаючи з 181-го дня моменту порушення зобов`язань Клієнта з погашення кредиту, Клієнт зобов`язується сплатити на користь Банку заборгованість по кредиту, а також проценти від суми неповернутого в строк кредиту, які у відповідності до ст.625 ЦК України встановлюються за домовленістю Сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі: 86,4% - для картки «Універсальна»; 84,0% - для картки «Універсальна голд». При цьому, з наявного в позові розрахунку заборгованості відповідачки [PERSON] перед Банком, а також з наявної в матеріалах справи виписки по рахунку (а.с.12) вбачається, що заборгованість відповідачки [PERSON] перед Банком станом на 31.10.2023 року становить 45155,12 грн., та складається з наступного: 35821,90 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 9333,22 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, передбаченими п.п. 2.1.1.6.1, 2.1.1.2.12 вказаного Договору про надання банківських послуг № б/н від 06.05.2022 року. Разом з тим, суд не вбачає законних підстав для стягнення з відповідачки [PERSON] на користь позивача АТ КБ «Приватбанк» заявлених в позовній заяві Банком грошових коштів у розмірі 45155,12 грн., виходячи з наступного. Так, частиною першою статті 1068 ЦК України передбачено, що банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем такого платіжного засобу є фізична особа, яка на законних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу. Неналежним переказом для цілей цього Закону вважається рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі. Неналежним платником є особа, з рахунка якої помилково або неправомірно переказана сума коштів, а неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з частиною сьомою - дев`ятою розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності. При цьому, зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин. Так, згідно спрямованої до суду відповідачкою [PERSON] копії Витягу з ЄРДР №12023262020000260 від 22.01.2023 року вбачається, що в період часу з 15.01.2023 року по 18.01.2023 року невідома особа шахрайським шляхом під приводом оплати на ігрових сайтах заволоділа грошовими коштами в сумі 36155,56 грн., які зберігались на картковому рахунку № [NUMBER] , що належить [PERSON] (ЄО-1935) (а.с.57). Водночас, проведеною службою безпеки Банку перевіркою було встановлено, що за період часу з 15.01.2023 року по 19.01.2023 року відбувались авторизації в аккаунті клієнта з нетипового для вказаного користувача пристрою («SAMSUNG SM-J260F»); перша сесія в « [INFO] » була активована 15.01.2023 року в 16:23:58 (ip - [NUMBER] , login: [NUMBER] ). Відновлення доступу в «Приват24» відбулося із зміною пароля. Для підтвердження зміни пароля вводився пін-код карти [NUMBER], надходило підтвердження у вигляді «IVR» дзвінка та смс-повідомлення з «ОТП-паролем» на номер [NUMBER] ; під час наступних сесій 15.01.2023 року в «Приват24» клієнту неодноразово надходили підтвердження у вигляді «IVR» дзвінків та смс-повідомлення з «ОТП-паролем» на номер [NUMBER] . Для підтвердження списання з картки [NUMBER] через термінал Е0111851 надходили смс-повідомлення з «ОТП-паролем» на номер [NUMBER] . Крім того в архіві повідомлень зафіксовано звернення в «чат-онлайн» про збільшення кредитного ліміту по карті [NUMBER] . Службою безпеки Банку зроблено висновок, що з 15.01.2023 року по 18.01.2023 року списання грошових коштів з картки клієнта відбулося через інтернет-еквайринг сторонніх банків. Перед тим було скомпрометовано «Приват24» клієнта, без перевипуску сім-карти, змінивши пароль до аккаунта, при цьому вхід було підтверджено пін-кодом по карті [NUMBER] (ймовірно було передано пін-код) та по «IVR» дзвінку від банку на номер [NUMBER] (а.с.96). Проаналізувавши вищевказані дані проведеної службою безпеки Банку перевірки, а також відомості, що містяться у вищезазначеній копії Витягу з ЄРДР №12023262020000260 від 22.01.2023 року, суд приходить до висновку, що вищевказані документи не підтверджують ані волевиявлення відповідачки на збільшення її кредитного ліміту до 36000,00 грн., ані волю останньої на здійснення спірних транзакції на загальну суму 35821,90 грн., що були здійснені в період часу з 15.01.2023 року по 19.01.2023 року. Водночас, судом не встановлено, а також не підтверджено вищевказаними документами ту обставину, що відповідачка [PERSON] сприяла своїми діями (бездіяльністю) заволодінню третіми особами вищезазначеними кредитними коштами у розмірі 35821,90 грн. При цьому, висновок проведеної службою безпеки Банку перевірки, про те, що відповідачкою [PERSON] ймовірно було передано третім особам пін-код від свого аккаунта «Приват24», - об`єктивно нічим не підтверджено, а також не може підтверджувати ту обставину, що остання сприяла втраті кредитних коштів. Такий висновок було здійснено Банком без посилання на відповідні докази такої передачі конференційних банківських даних, в тому числі вказаного у висновку службової перевірки пін-коду. Водночас, сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача (про який зазначає банк), не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 року по справі №686/30030/21 (провадження № 61-5111св23). При цьому, суд критично оцінює твердження представника позивача на те, що відповідачка перейшла на Інтернет посилання і таким чином сприяла викраденню спірних кредитних коштів, оскільки матеріали цивільної справи не містять відомостей відносно того, що відповідачкою були здійсненні вищезазначені дії. Крім цього, сам факт переходу відповідачкою за Інтернет посиланням не може підтвердити факт сприяння втраті кредитних коштів. Інших відомостей на підтвердження вищезазначеного твердження представника позивача - матеріали цивільної справи не містять. При цьому, представником позивача не заявлялось в ході судового розгляду справи будь-яких клопотань про витребування даних на підтвердження сприяння відповідачкою [PERSON] втраті кредитних коштів (клопотання про витребування копії матеріалів кримінального провадження, клопотання про витребування даних з ПАТ «ВФ Водафон» по номеру телефону [NUMBER] , тощо). Проаналізувавши викладене, суд приходить до висновку, що представник позивача не підтвердив належними і допустимими доказами обставин, які б безспірно доводили, що відповідач [PERSON] , як користувач кредитної картки, своїми діями чи бездіяльністю сприяла у доступі до відомостей за кредитною карткою, її особового рахунку, аккаунту чи додатку Приват24, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено волевиявлення [PERSON] на збільшення кредитного ліміту, а також перерахування нею кредитних коштів в розмірі 35821,90 грн. в період часу з 15.01.2023 року по 19.01.2023 року А тому, зазначені кошти в розмірі 35821,90 грн., на думку суду, не можуть бути стягнуті з відповідачки [PERSON] . Враховуючи викладене, з відповідачки [PERSON] також не підлягають стягненню Банком й проценти за користування цими коштами, а саме в розмірі 9333,22 грн. До аналогічного висновку також прийшов Верховний Суд у постанові від 06.09.2023 року по справі №686/30030/21 (провадження № 61-5111св23). Так, згідно з вимогами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин, а також не спростовують наведені судом твердження. Проаналізувавши вищевикладене, суд приходить до висновку, що в позові АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed