Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, в якій просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позову зазначено, що 12.08.2020 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, від якого стоони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2023 шлюб між сторонами було розірвано. За усною домовленістю між ними малолітня донька залишилася проживати разом з матір`ю, і жодних заперечень на той час відповідач не висловлював. Вона фактично сама виховує дитину, забезпечує її всім необхідним для комфортного проживання, а відповідач фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. 11.10.2021 року Зміївським районним судом видано судовий наказ у справі № 621/2789/21 про стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини. З цього моменту, маніпулюючи її материнськими почуттями, відповідач почав погрожувати позивачці, що забере доньку до себе, щоб не спачувати аліменти за рішенням суду, оскільки місце проживання дитини не визначено, а він має такі ж самі права, як і мати. 17.08.2023 Службою у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області на підставі її заяви було проведено обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , яка постійно поживає разом з позивачкою, про що складено відповідний акт. Дитина бере участь у розвиваючих заняттях для дітей, які проводяться БО БФ "Посмішка ЮА", кілька разів на місяць відвідує ігрову кімнату "Малі бешкетники" ФО-П [PERSON] в місті Зміїв за місцем їх спільного фактичного проживання. Жодних перешкод у спілкуванні відповідача з дитиною позивач ніколи не чинила, однак останній, маючи на меті за будь-яких обставин завдати їй душевних страждань, та не переймаючись інтересами дитини, постійно висловлює погрози забрати дитину жити до себе, в зв`язку з чим вона змушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів та інтересів своєї малолітньої доньки з вимогами визначити місце проживання дитини разом з матір`ю (а. с. 1-6). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28.09.2023 року відкрито провадження в цивільній справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з викликом учасників на 14.11.2023 року. 13.12.2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив закрити провадження у справі за відсутності предмету спору. У відзиві зазначив, що жодного спору з позивачкою про місце проживання дитини в них немає, дитина весь час проживає з матір`ю, а тому провадження у справі підлягає закриттю, оскільки як на момент її звернення з позовом до суду так і на даний час між ними не було спору щодо місця проживання доньки. (а.с. 47-50). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 14.12.2023 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] наполягала на задоволенні позовних вимог, просила їх задовольнити в повному обсязі. Вказала, що спір існує, бо відповідач постійно висловлює в розмовах наміри забрати дитину, бо має рівні права з матір`ю, щоб не сплачувати позивачці аліменти. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, щоб дитина проживала з матір`ю, просив закрити провадження у справі. Представник відповідача [PERSON] просила закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 статті 255 ЦПК України, оскільки відсутній спір між сторонами. Наголосила, що доказів погроз відповідача щодо намірів відібрати дитину в матері, наприклад, звернень до поліції, позивач не надала. Дитина постійно проживає з матір`ю, а тому спору не має, і суд, відповідно до практики вищих інстанцій має закрити справу за відсутністю предмета спору. Представник третьої особи О. Мартинова підтримала вимоги позивача. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, додані до матеріалів справи, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 12 серпня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюб, зареєстрований Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 34 від 12.08.2020 року, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 12.08.2020 року (а.с. 12). Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) 05.01.2021 року, актовий запис № 03 від 05.01.2021 (а.с. 13). Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.02.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12 серпня 2020 року Виконавчим комітетом Комсомольської селищної ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 34 , розірвано (а. с. 14-15). Судовим наказом Зміївського районного суду Харківської області від 11.10.2021 року у цивільній справі №621/2789/21 з відповідача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , стягнуто на користь позивача [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на дитину, щомісячно, починаючи з 14.09.2021 до досягнення дитиною повноліття (а.с. 23). Згідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні [NUMBER], відповідач [PERSON] має заборгованість по аліментам станом на 30.06.2023 року в розмірі 2 316,57 коп. (а.с. 24). Позивач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 4043 від 15.09.2020 (а.с. 25). Відповідач [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом серія [NUMBER] , виданого 14.12.2000 року Зміївський РВ УМВС України в Харківській області та Довідкою Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області № 01-21/1228 від 21.09.2023 (а.с. 10, 29, 35-36). Таким чином, сторони мають різні зареєстровані місця проживання. З акту обстеження умов проживання, складеного 17.08.2023 начальником служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Корчагіною М. В., головним спеціалістом служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Колісник О. С., вбачається, що проживає позивач [PERSON] разом з дочкою [PERSON] , [INFO] , фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Стосунки в сім`ї добрі, мати на належному рівні виконує батьківські обов`язки (а.с. 16) З довідки від 05.07.2023 року, виданої головою благодійного фонду "Посмішка", вбачається, що [PERSON] , [INFO] , відвідує розвиваючі заняття для дітей, що проводяться Фондом в рамках статутної діяльності на базі "Простору дружньому до дитини", за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17) Згідно довідки від 01.09.2023, виданої ФОП [PERSON] , дитина [PERSON] , [INFO] , відвідує групу подовженого дня у ігровій кімнаті "Малі бешкетники" в м.Зміїв Чугуївського району Харківської області(а.с. 18, 19). Відповідно до характеристики КП "Зміївський міський Будинок культури" №115 від 31.08.2023, позивач [PERSON] з 01.04.2013 року по теперішній час постійно працює на посаді організатора культурно-дозвіллєвої діяльності, керівника театральної студії "Маска" КП "Зміївський міський Будинок культури" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, за період роботи на посаді проявила себе відповідальним, ініціативним, компетентним працівником, добре володіє державною мовою, успішно справляється з покладеними на неї обв`язками, за період роботи була неоднаразово нагороджена подяками, почесними грамотами та дипломом Зміївської районної адміністрації (а.с. 20-22). Дослідивши повно і всебічно матеріали цивільної справи, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає за необхідне зазначити таке: 1) стосовно твердження відповідача щодо відсутності предмета спору та закриття провадження на підставі п.2 ч.1 статті 255 ЦПК України: Предмет спору - це об`єкт спірних правовідносин, щодо якого виник спір між позивачем і відповідачем. Як предмет позову розуміється певна матеріально- правова вимога позивача до відповідача. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань. Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про визначення місця проживання їх спільної з відповідачем малолітньої дитини, зазначивши, що місце проживання дитини є предметом постійних суперечок між нею та відповідачем. В судовому засіданні позивач не відмовлялася від позову, та наполягала на його задоволенні, вказавши, що не визначеність місця проживання дитини з нею, враховуючи різні зареєстровані місця проживання сторін та рівність прав обох батьків щодо дитини, може в подальшому привести до конфліктних ситуацій, щодо яких відповідач висловлював погрози. Відсутність заперечень відповідача проти позову не свідчить про відсутність спору між сторонами, не є перешкодою для розгляду по суті заявлених позовних вимог, а тому підстав для закриття провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України суд не вбачає. Аналогічною є позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 01.02.2023 у справі № 754/2882/22 з подібних питань. 2) щодо спірних правовідносин по суті позовних вимог: Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумного, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, згідно частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За змістом статті 1 Сімейного кодексу України, завданням Сімейного кодексу, крім іншого, є регулювання сімейних відносин з метою зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Відповідно до ч.5 статті 5 Сімейного кодексу України, ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначені статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно яких сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно частини 4 статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Вирішуючи питання визначення місця проживання дитини у цій справі, суд враховує , що на даний час малолітній [PERSON] виповнилося лише 3 (три) роки, і, з огляду на час присудження аліментів (2021 рік), дитина більшу частину свого життя проживає виключно з матір`ю - позивачем по справі. Позивачем створено належні й необхідні умови для забезпечення всебічного розвитку дитини та її комфортного проживання. Відповідач вказаних обставин не оспорював та не висловлював заперечень щодо визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. При цьому, відповідач також не вказував, що позивачем створюються будь-які перешкоди у спілкуванні з дитиною, а отже визначення місця проживання малолітньої дитини разом з матір`ю жодним чином не вплине і не звузить обсяг його батьківських прав. Представник Служби в справах дітей, висловлюючись в судовому засіданні щодо можливості вирішення спору, зазначила, що підтримує позовні вимоги [PERSON] та просила задовольнити позов в повному обсязі. За таких обставин,

Outcome: approved