Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Короткий зміст заяви [PERSON] (далі Заявниця) звернулась в суд із заявою, у якій просить видати обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 6 (шість) місяців та визначити такі обмеження його прав відносно Заявниці, а саме: заборонити [PERSON] -заходити на територію господарства, де проживає [PERSON] , яке розташоване за адресою: [ADDRESS] ; -наближатись ближче ніж на 100 метрів до [PERSON] та її дитини [PERSON] ; -особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] та її дитину [PERSON] , переслідувати їх та в будь-який спосіб спілкуватись з ними; -вести листування (в тому числі смс-повідомлення), телефонні переговори з [PERSON] та її дитиною [PERSON] , або контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Заява мотивована тим, що з жовтня 2017 сторони перебувають у шлюбних відносинах та проживають однією сім`єю. Починаючи з червня 2023, спільне життя стало нестерпним, зокрема, [PERSON] почав систематично проявляти відносно Заявниці безпідставну агресію, цькувати, погрожувати, психологічно тиснути, зловживати алкоголем, висловлюватись нецензурною лайкою, внаслідок чого вчиняв систематичне домашнє насильство. Зокрема, [PERSON] вчиняв відносно Заявниці домашнє насильство 08.06.2023, про що відносно нього складено два протоколи про адміністративне правопорушення (№ 473358 та № 473359 ) та 12.02.2024 (протокол № 581685). Заявниця стверджує, що [PERSON] продовжує вчиняти відносно неї та її дитини безпідставні прояви агресії: він став виганяти їх з будинку (місце їх проживання), який належить Заявниці; перешкоджає користуванню не тільки житловим приміщенням, а ще й речами Заявниці та її дитини; не дає коштів на утримання коштів сім`ї (на харчування, лікування, забезпечення базових потреб); висловлюється в бік Заявниці нецензурною лайкою; спричиняє їй фізичних страждань без спричинення тілесних ушкоджень (ляпаси, стусани, штовханина); у присутності дитини погрожує фізичною розправою та залякуванням принижує Заявницю та системно залякує дитину. Заявниця стверджує, що ані ні наявність заяв про вчинення адміністративних правопорушень, які пов`язані з домашнім насильством, ні численні протоколи про адміністративні правопорушення за ст.173-2 КУпАП, складені відносно [PERSON] , ні ймовірність настання відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень, не впливають належним чином на [PERSON] , не сприяють припиненню проявів домашнього насильства різних форм щодо Заявниці та її дитини, а також те, що зазначені неправомірні дії з боку [PERSON] завдають Заявниці моральних та фізичних страждань, викликають побоювання за її безпеку та безпеку її дитини, в результаті чого вона змушена звернутись в суд із заявою про видачу обмежувального припису. Рух заяви 21.02.2024 заява надійшла до суду; відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку окремого провадження. Судове засідання з розгляду заяви призначене на 22.02.2024. Позиції сторін Заявниця у судове засідання не з`явилась. Разом із заявою про видачу обмежувального припису направила до суду заяву про розгляд справи без її участі. Вимоги заяви підтримала у повному обсязі. [PERSON] у судове засідання також не з`явився. Про дату, час і місце судового засідання повідомлявся вчасно та належним чином, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті судової влади України. Причин неявки не повідомив, відзиву на заяву не направив. У відповідності до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України неявка належним\~чином повідомлених\~заінтересованих осіб\~не перешкоджає\~розгляду справи\~про видачу\~обмежувального припису,\~а тому,\~суд приходить\~до висновку\~про розгляд\~справи без\~участі сторін\~за наявними\~матеріалами.\~ Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, справа розглядається за відсутності учасників справи без здійснення технічної фіксації. Встановлені судом обставини справи та застосовані норми права Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~положень ч.\~1,\~п.\~5\~ч.\~2\~ст.\~293\~ЦПК України\~окреме провадження\~-\~це вид\~непозовного цивільного\~судочинства,\~в порядку\~якого розглядаються\~цивільні справи\~про підтвердження\~наявності або\~відсутності юридичних\~фактів,\~що мають\~значення для\~охорони прав,\~свобод та\~інтересів особи\~або створення\~умов здійснення\~нею особистих\~немайнових чи\~майнових прав\~або підтвердження\~наявності чи\~відсутності неоспорюваних\~прав. У відповідності до глави 13 розділу IV ЦПК України суд розглядає справи про видачу і продовження обмежувального припису в порядку окремого провадження. Судом встановлено такі фактичні обставини справи. 23.04.2010 між Заявниця та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Термахівської сільської ради Іванківського району Київської області, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданою Іванківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Згідно з довідками Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 13.02.2024, [PERSON] проживає без реєстрації в [ADDRESS] разом із дружиною (Заявницею), дочкою [PERSON] , [INFO] та сином [PERSON] , [INFO] . 02.08.2023 на [PERSON] Іванківським районним судом Київської області накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП домашнього насильства, яке полягало у вчиненні діях фізичного та психологічного характеру (образи та погрози) відносно Заявниці та мало місце 08.06.2023 о 14 год. 30 хв., що підтверджується копією постанови судді Іванківського районного суду від 02.08.2023 у справі № 366/1798/23, яка набрала законної сили 15.08.2023. 02.08.2023 на [PERSON] Іванківським районним судом Київської області накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн. за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме вчинення особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП домашнього насильства, яке полягало у вчиненні діях фізичного та психологічного характеру (образи та погрози) відносно Заявниці та мало місце 08.06.2023 о 16 год. 00 хв., що підтверджується копією постанови судді Іванківського районного суду від 02.08.2023 у справі № 366/1799/23, яка набрала законної сили 15.08.2023. В основу цих постанов покладено постанову судді Іванківського районного суду Київської області від 21.03.2023, яка набрала законної сили 03.04.2023, відповідно до якої на [PERSON] накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також з цих постанов вбачається, що вчинення домашнього насильства полягало у точу, що [PERSON] , у згаданий вище день та час, перебуваючи в [ADDRESS] , свою дружину (Заявницю) ображав нецензурною лайкою та погрожував фізичною розправою, внаслідок чого останній могла бути спричинена шкода її фізичному та психічному здоров`ю, при цьому, порушив вимоги винесеного відносно нього термінового заборонного припису. З огляду на встановлені обставини справи, враховуючи обмеження, які Заявниця просить встановити суд у вигляді тимчасових обмежень прав [PERSON] , застосовуючи відповідні правовідносини, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню частково. У статті 3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 27 Конституції України встановлено, що кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань. Положеннями статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997, встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Предметом доказування у справах окремого провадження щодо видачі обмежувальних приписів є вчинення по відношенню до заявника домашнього насильства, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до заінтересованої особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству. Притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства (правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП ) може бути підставою для застосування заходів обмежувального припису (правова позиція Верховного Суду у постанові від 26.09.2019 у справі № 452/317/19-ц (провадження № 61-12915св19)). Відповідно до п. п. 3, 7, 14, 17 ч.1ст.1Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Обмежувальний припис\~стосовно кривдника встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п.6 ч.1 ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві (постанова Верховного Суду від 23.04.2020 у справі № 712/468/19 (провадження № 61-8360св19)) Згідно з ч. 2 та ч. 3 ст.26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п.9 ч.1ст.1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28.04.2020 у справі № 754/11171/19. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у Кодексі Україні про адміністративні правопорушення та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Частиною 2 статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, у тому числі є подружжя, діти одного з подружжя, особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою. Оцінюючи встановлені обставини справи, які підтверджуються наданими Заявницею доказами, суд приходить до висновку, що Заявниця зазнає зі сторони [PERSON] домашнього насильства, вчиненого у формі психологічного та фізичного насильства. З огляду на період вчинення відносно Заявниці адміністративних правопорушень, які є систематичними, накладення на [PERSON] адміністративних стягнень, які, як вбачається з матеріалів справи, не запобігають вчиненню повторних правопорушень, суд вбачає наявність обґрунтованого ризику продовження вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно Заявниці у майбутньому, що зможе призвести до негативних наслідків. Разом з цим, Заявницею не доведено вчинення [PERSON] домашнього насильства відносно неї, яке б мало наслідком негативний вплив на дитину, оскільки такі доводи Заявниці містяться лише в її заяві та не підтверджуються матеріалами справи, у тому числі постановами суду: у них не зазначається, що правопорушеннями спричинено шкоду психологічному чи фізичному здоров`ю дитині, [PERSON] . Видача обмежувального припису є необґрунтованим обмеженням одного із батьків у реалізації своїх прав стосовно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків (постанова Верховного Суду від 16.04.2020 у справі № 336/992/18 (провадження № 61-43878св18)). Також суд, з урахуванням наданих доказів, вважає недоведеним, що [PERSON] виганяв Заявницю з будинку, у якому вони проживають, обмежував доступ до жилого приміщення їй та її дитині, спричиняв їй фізичний біль без нанесення тілесних ушкоджень, оскільки такі доводи наведені лише у заяві та не підтверджуються матеріалами справи. Обмеження у праві користування житловим приміщенням є видом економічного домашнього насильства, тоді як [PERSON] притягувався до відповідальності лише за вчинення фізичного та психологічного насильства. Ненадання [PERSON] коштів на утримання членів сімї, на їх лікування, одяг, харчування та на інші потреби не є самостійною підставою для видачі обмежувального припису. (До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 30.05.2019 у справі № 159/5880/18 (провадження № 61-5273св19)). Такі доводи, у цьому випадку не підтвердженні доданими до заяви доказами, а тому, розцінюються судом як такі, що наведені у заяві з метою збільшення формальних підстав для її задоволення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що Заявницею доведено систематичність вчинення [PERSON] відносно неї домашнього насильства фізичного та психологічного характеру, а також те, що ризики подальшого вчинення такого насильства можуть мати місце в подальшому, тому, є підстави для видачі обмежувального припису. Аналіз практики Європейського суду з прав людини стосовно порушеного Заявницею питання свідчить, що можливість отримання та належного виконання обмежувальних приписів є тісно пов`язаним із позитивними обов`язками держави із забезпечення права особи не зазнавати катування або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження згідно зі статті 3 Європейської Конвенції з прав людини, а також права на життя згідно статті 2 та повагу до сімейного і приватного життя, зокрема фізичну і психологічну недоторканність особи, згідно статті 8 цієї Конвенції. Суд вважає, що вжиті заявницею розумні заходи для її захисту, а саме звернення до правоохоронних органів, не дали очікуваного результату, а тому, обмежувальний припис є належним та допустимим способом захисту прав заявниці. Щодо оцінки обмежень, які Заявниця просить встановити суд. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство чи насильство за ознакою статі, передбачених\~Законом України\~"Про запобігання та протидію домашньому насильству" або\~Законом України\~"Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків", на строк від одного до шести місяців. Тимчасові обмеження прав особи, що здійснює домашнє насильство, мають бути пропорційними меті застосування щодо неї обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 154/1692/19 (провадження № 61-17191св19). Щодо такого запропонованого Заявницею обмежень: 1.Заборона заходити на територію господарства, де проживає [PERSON] . Згідно з наданими матеріалами справи [PERSON] та Заявниця разом зі своїми дітьми проживають в одному будинку, а тому, застосування такого обмеження порушить Конституційне право [PERSON] на проживання у власному будинку, відповідно, таке обмеження прав буде надмірно обтяжливим та необґрунтованим, тому, не може бути застосоване. 2.Заборона наближатись ближче ніж на 100 метрів до Заявниці та її дитини [PERSON] . Оскільки судом визнано недоведеним те, що внаслідок вчинення правопорушень (домашнього насильства) [PERSON] відносно Заявниці мав місце негативний вплив на дитину, то такий захід не може бути застосований. Крім цього, оскільки Заявниця та кривдник проживають в одному будинку, розмір якого суду невідомий через відсутність будь-яких документів, суд позбавлений можливості надати оцінку правовому підґрунтю такого обмеження прав, оскільки його застосування може призвести до заборони перебування [PERSON] у місці свого проживання, де він проживає спільно із Заявницею та дітьми, тому, така заборона теж не може бути застосована. 3.Заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з ними. Суд вважає доцільним застосувати його частково, шляхом заборони [PERSON] спілкуватись із Заявницею. 4.Заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу та переслідувати її у відповідності до п. 5 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» застосовується за умови, якщо постраждала особа за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику. В ході розгляду цієї справи судом не встановлено та самою Заявницею не наведено, що вона переховується від кривдника. Вони проживають в одному будинку, тому, такий захід тимчасового обмеження прав [PERSON] застосуванню не підлягає. 5.Враховуючи поведінку [PERSON] , яка полягає у систематичному вчиненні по відношенню до Заявниці насильства в сімї у формі фізичного та психологічного насильства (погроз та образ), суд приходить до висновку про доцільність застосування до [PERSON] заборону вести листування (в тому числі смс-повідомлення), телефонні переговори з [PERSON] , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку як особисто, так і через третіх осіб. На переконання суду, видача обмежувального припису із встановленням таких заборон забезпечить дієвий, ефективний та невідкладний захист Заявниці від домашнього насильства та буде сприяти недопущенню повторних випадків такого насильства, а інтереси жертви домашнього насильства у цій конкретній ситуації переважають над інтересами кривдника. При цьому, такі тимчасові обмеження будуть пропорційними по відношенню до особи кривдника і не спричинять для нього необґрунтовано обтяжливих наслідків. Вирішуючи питання щодо строку застосування тимчасового обмеження прав, суд приходить до висновку, що запропонований Заявницею строк у 6 місяців є надмірно обтяжливим. Визначаючи строк тимчасових обмежень, суд враховує, що Заявниця та [PERSON] перебувають у шлюбі, мають спільних дітей та проживають разом. Заборона спілкування між ними у будь-який спосіб на строк 6 місяців може призвести до такого негативного наслідку як погіршення сімейних стосунків, втрати інтересу один до одного та подальше розірвання шлюбу, що негативно вплине на їх спільних малолітніх дітей, а Заявниця не зазначала про те, що планує розірвати з [PERSON] шлюб. Тому, на переконання суду встановлення тимчасових обмежень прав [PERSON] тривалістю 2 місця є достатнім і необхідним строком для усвідомлення кривдником своєї поведінки, є виправданим і таким, що відповідає ризикам повторного вчинення домашнього насильства, забезпечить ефективний та дієвий захист прав Заявниці, а також матиме позитивний результат щодо недопущення протиправної поведінки кривдником в подальшому. Згідно з ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Outcome: partial