Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

В обґрунтування позову [PERSON] вказала, що станом на 1996 рік по сусідству з нею, за адресою: [ADDRESS] , проживала жінка на ім`я [PERSON] , 1916 р.н., яка потребувала сторонньої допомоги, хоча й проживала на той час зі своєю дочкою на ім`я [PERSON] . Але [PERSON] тяжко хворіла і теж потребувала стороннього догляду. Тому вона, [PERSON] , почала з 1996 року проживати з [PERSON] і її житловому будинку та допомагати їй у веденні господарства та догляді за донькою [PERSON] . Врешті вони стали близьким один для одного людьми, і коли їй, [PERSON] , у 1999 році виповнилось 18 років [PERSON] запропонувала їй укласти з нею договір довічного утримання. Такий договір був укладений ними 10 жовтня 1999 року і [PERSON] передала їй у власність житловий будинок, а вона, [PERSON] , зобов`язалась довічно утримувати [PERSON] . Звернувшись до нотаріуса з метою посвідчення вказаного договору, вони отримали відмову у вчиненні такої дії, оскільки виявилось, що у [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Тому вони між собою домовились, що вона, [PERSON] , надавати допомогу [PERSON] в її утриманні, а [PERSON] отримає документи на будинок і одразу звернеться до нотаріуса для посвідчення укладеного договору. На ім`я [PERSON] виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області було видано 15 травня 2002 року свідоцтво про право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] . Але [PERSON] померла [INFO] , і за життя не встигла посвідчити договір довічного утримання, оскільки не встигла отримати правовстановлюючий документ на житловий будинок. Не зважаючи на це, вона, [PERSON] , продовжила проживати в будинку, який вважала своєю власністю, і надавала допомогу в догляді за [PERSON] до моменту її смерті [INFO] . У цьому будинку вона проживає й до нині, здійснює поточні ремонти в ньому та оплачує комунальні послуги, доглядає земельну ділянку. Укладений договір довічного утримання, на думку позивача, був виконаний сторонами фактично. Але через неможливість посвідчити такий договір в нотаріальному порядку позивач була змушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою від 18 грудня 2023 року було відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. У визначений судом строк для подання відзиву відповідач [PERSON] подала заяву про визнання позовних вимог та обставин позовної заяви, на яких засновані позовні вимоги. Процесуальних заяв по суті справи учасниками справи не подано. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, але подав до суду письмову заяву, в якій вказувала, що повністю підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити і справу розглядати за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, але подала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглядати за її відсутності та вказала, що згодна на задоволення позовних вимог. В судовому засіданні, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступне. Як вбачається з технічного паспорту, виготовленого Люботинським БТІ станом на 30 листопада 2023 року, спірним є житловий будинок літ. «А-1» з прибудовою літ. «А1-1», тамбуром літ. «а1», ганком літ. «а3», навісом літ. «а2», загальною площею 51,10 кв.м, житловою площею 25,90 кв.м, підсобною площею 25,20 кв.м, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно з актом про завершення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 28 травня 1987 року, затвердженого Люботинською міською радою 14 липня 1987 року, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , був збудований в період з 1975 по 1978 роки та його забудовником є [PERSON] , будинок приймальною комісією прийнятий в експлуатацію. Станом на 1978 рік питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1987 році житлового будинку [PERSON] набула статусу власника житлового будинку та вона набула право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Як вбачається із записів в книзі для прописки громадян, які проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , ведення якої було розпочато на початку 1950-х років, в житловому будинку за вказаною адресою проживала [PERSON] , 1916 р.н., і разом з нею в будинку була зареєстрована дитини [PERSON] , 1948 р.н., запис про яку був внесений на підставі свідоцтва про народження. Кодексом законів про сім`ю, опіку, шлюб та акти громадянського стану УРСР від 1926 року, в редакції зі мінами станом на 10 жовтня 1954 року, в ст. 2, було передбачено, що під час реєстрації в органах ЗАГС народження дитини від матері, яка не перебуває у зареєстрованому шлюбі, дитина записується за прізвищем матері з присвоєнням їй по батькові за вказівкою матері. Відповідно до ст.ст. 13, 26, 130 цього ж Кодексу діти іменуються прізвищем своїх батьків, місцем проживання неповнолітніх дітей є місце проживання їх батьків. На підставі зазначених правових норм суд дійшов висновку, що з [PERSON] в житловому будинку проживала саме її рідна донька [PERSON] . В подальшому до будинкової книги в різний час вносились записи про реєстрацію місця проживання в житловому будинку [PERSON] , 1948 р.н., і [PERSON] , [INFO] , на підтвердження особи яких вносились відомості про видані їм паспортні документи. Згідно з останнім записом [PERSON] оселилася в житловому будинку лише на початку липня 2000 року, та реєстрація місця її проживання була здійснена 20 липня 2000 року. З наявної в справі копії свідоцтва про народження [NUMBER] від 01 вересня 1967 року вбачається, що у [PERSON] [INFO] народилась донька [PERSON] . Після реєстрації шлюбу 07 грудня 1991 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Таким чином відповідач [PERSON] є рідною онукою [PERSON] 10 жовтня 1999 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок, що за адресою: [ADDRESS] , а [PERSON] . натомість зобов`язалась забезпечувати [PERSON] утриманням і доглядом довічно. Сторони обумовили у цьому договорі, що він буде нотаріально посвідчений після отримання [PERSON] правовстановлюючого документу на житловий будинок. [PERSON] зареєструвала шлюб 24 грудня 2022 року та змінила прізвище на [PERSON] . Отже стороною вказаного вище договору довічного утримання є саме позивач [PERSON] . Згідно зі ст. 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відповідно до ст. 426 ЦК УРСР договір довічного утримання повинен бути нотаріально посвідчений. Як зазначено в ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Повне виконання сторонами умов укладеного договору підтверджується актом ОСН «Надія» від 08 грудня 2023 року, в якому зазначено, що [PERSON] фактично мешкає в житловому будинку [ADDRESS] , починаючи з 1996 року і до теперішнього часу, а також актом ОСН «Надія» від 08 грудня 2023 року, в якому зазначено, що [PERSON] під час спільного проживання з [PERSON] та її донькою [PERSON] , які обидві були людьми похилого віку, надавала їм допомогу та вела разом з ними спільне господарство, а після смерті [PERSON] продовжила проживати в будинку і здійснювала за ним догляд і поточний ремонт. Виконання [PERSON] умов договору довічного утримання і надання нею догляду і необхідної допомоги [PERSON] визнала відповідач [PERSON] , а тому суд вважає ці обставини встановленими і такими, що не потребують доказування. [PERSON] померла [INFO] у віці 85 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого 28 вересня 2001 року відділом РАГС Люботинського міського управління юстиції Харківської області. 15 травня 2002 року виконавчим комітетом Люботинської міської ради Харківської області було видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок на ім`я [PERSON] . Свідоцтво було видано на підставі рішення виконавчого комітету Люботинської міської ради Харківської області від 14 травня 2002 року, та зареєстроване 22 травня 2002 року в реєстровій книзі № 2 за реєстровим № 405. Отже це свідчить про виникнення обставин, які стали на заваді можливості здійснити нотаріальне посвідчення договору довічного утримання, укладеного 10 жовтня 1999 року між [PERSON] і [PERSON] , та який був фактично виконаний його сторонами у належний спосіб. Але спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами до теперішнього часу залишається зареєстрованим на ім`я [PERSON] . З боку [PERSON] були виконані всі умови договору та вона прийняла у своє володіння житловий будівлю, тому право власності на ім`я [PERSON] слід припинити. На підставі вищевикладеного, суд задовольняє позов в повному обсязі.

Outcome: approved