Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У квітні 2020 року [PERSON] звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у 2015 році вона познайомилась з відповідачем та почала з ним зустрічатись. 14 січня 2016 року [PERSON] переїхала на постійне проживання до відповідача у квартиру [ADDRESS] . Як вказано в позовній заяві, з цього часу сторони почали спільно проживати у вказаній квартирі однією сім`єю без реєстрації шлюбу: вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, оскільки вдвох працювали і кошти витрачали на потреби сім`ї, вирішували всі побутові проблеми, тобто мали усталені відносини, що притаманні подружжю. 03 березня 2018 року сторони зареєстрували шлюб. Як зазначила позивач, за час спільного проживання однією сім`єю, сторонами за рахунок спільних коштів, 13.02.2017 була придбана трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . Покупцем згідно з договором купівлі-продажу квартири є відповідач. Згідно висновку експертної оцінки ринкова вартість вказаної квартири становить 1 857 893,00 грн. Оскільки, квартира є неподільною, і нею позивач не мала наміру користуватись, вважала за доцільне просити суд компенсувати їй половину вартості квартири грошима. Також, за час спільного проживання сторонами за рахунок спільних коштів, 28.02.2018 був придбаний автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, зеленого кольору, тип кузова - УНІВЕРСАЛ-В, номерний знак [NUMBER] . Згідно висновку експертної оцінки ринкова вартість вказаного автомобіля становить 572 040.00 грн. Оскільки, автомобіль є неподільною річчю, і перебуває в користуванні відповідача, вважала за доцільне просити суд компенсувати їй половину вартості автомобіля грошима. Позивач просила суд встановити факт проживання [PERSON] , [INFO] , з [PERSON] , [INFO] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 14 січня 2016 року по 03 березня 2018 року; визнати квартиру [ADDRESS] та автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, зеленого кольору, тип кузова - УНІВЕРСАЛ-В, номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] ; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] стягнути з відповідача на користь [PERSON] грошову компенсацію половини вартості квартири [ADDRESS] у сумі 928 946,50 грн.; грошову компенсацію половини вартості автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, зеленого кольору, тип кузова - УНІВЕРСАЛ-В, номерний знак [NUMBER] у сумі 286 020,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. 28.04.2020 ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва дану справу було передано на розгляд Києво-Святошинському районному суду Київської області. 14.09.2020 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області було відкрито провадження у даній справі. 30.09.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову у справі, зокрема накладено арешт на квартиру [ADDRESS] та автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, зеленого кольору, тип кузова - УНІВЕРСАЛ-В, номерний знак [NUMBER] . 29.10.2020 представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначив, що [PERSON] не проживала з відповідачем однією сім`єю до реєстрації шлюбу, зокрема і за адресою: [ADDRESS] та ніколи не була зареєстрована за вказаною адресою. Більш того, вказана квартира належить на праві власності батькам відповідача, що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 26.10.1999. Представником відповідача зазначено, що [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту її проживання однією сім`єю з [PERSON] без реєстрації шлюбу на час придбання рухомого та нерухомого майна за спільні кошти. Крім того, жодного доказу про ведення спільного господарства (наявності спільного бюджету, участь у поповненні бюджету, участь в утриманні житла, тощо) позивачем не надані. Також вказано, що 13 лютого 2017 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно з п. 3 даного договору, квартиру було придбано за ціну, яка становила 150 000 грн. Окрім того, в п. 7 договору зазначено, що покупець стверджує, що на момент підписання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та особи, які б мали право давати згоду на укладення цього договору купівлі-продажу, відсутні. Окрім того, 15 жовтня 2020 року було укладено Договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири, згідно з п. 3 якого зазначено, що у зв`язку із розірвання договору купівлі-продажу квартири Сторона-1 повернула Стороні-2 грошові кошти в розмірі 150 000 грн., сплачені за договором купівлі-продажу, в повному обсязі до підписання даного договору. Отже, на момент розгляду справи квартира [ADDRESS] , не належить відповідачу по справі: під час розірвання договору купівлі-продажу останній отримав кошти в розмірі 150 000 грн. 18 грудня 2017 року між відповідачем по справі та ТОВ «ВіДі-Санрайз» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску. 28 лютого 2018 року відповідачем було зареєстровано за собою автомобіль NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску, номер шасі [NUMBER] / Як вказано у відзиві на позов, для придбання вищезазначеного автомобіля [PERSON] було залучено кредитні кошти. Так, 02 березня 2018 року між відповідачем та ПАТ «Кредобанк» було укладено Кредитний договір № 14708/2017 на суму 496 590,80 грн. Строк кредитування - до 01 березня 2020 року. Згідно п. 2.2. Кредитного договору вбачається його цільове призначення - оплата автомобіля за договором купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, спірний автомобіль було придбано відповідачем не в період шлюбу, при цьому за частково кредитні кошти. Вказано, що оскільки даний автомобіль неодноразово потрапляв у дорожньо-транспортні пригоди та отримував значні пошкодження, в тому числі і у вересні 2020 року відповідачем було прийнято рішення про його відчуження. Так, 14 жовтня 2020 року було замовлено та проведено визначення ринкової вартості об`єкта. Згідно висновку ТОВ «ЮБС валюйшен» станом на дату оцінки технічний стан автомобіля - незадовільний, та вартість автомобіля становить - 80 тисяч грн. 15 жовтня 2020 року відповідачем було укладено договір комісії № 7654/20/000663. Та складено Акт технічного стану транспортного засобу від 15 жовтня 2020 року № 7654/20/000663. В подальшому, комісіонером було укладено Договір купівлі продажу транспортного засобу від 15.10.2020 року № 7654/20/000663, згідно якого автомобіль продано за ціною у 80 тисяч грн., та складено Акту огляд реалізованого транспортного засобу № 7654/20/000663. Окрім того, вказано щодо джерела походження коштів, за яке було придбано спірне майно слід зазначити, що починаючи з 30 квітня 2014 року відповідач по справі, зареєстрований у встановленому порядку та здійснює господарську діяльність, як фізична особа- підприємець. За період з моменту державної реєстрації та по день підготовки відзиву Відповідачем по справі було отримано наступний дохід: 2014 рік - 40 908,02 грн., 2015 рік - 216 902,67 грн., 2016 рік - 290 301,47 грн., 2017 рік - 495 800,00 грн., 2018 рік - 1 057 313,42 грн., 2019 рік - 720 116,55 грн., за три квартали 2020 року - 100 000,00 грн. Зазначене вказує, що у відповідача по справі були власні, особисті кошти, якими він міг розпоряджатися на власний розсуд, в тому числі укладаючи договори купівлі-продажу як рухомого так і нерухомого майна. Натомість позивач не довела, що спірне майно (квартира та автомобіль) було придбано сторонами за спільні кошти, тобто, що джерело набуття цього майна було спільним. Просив відмовити у задоволенні позову. 18.11.2020 [PERSON] подала до суду клопотання про долучення до матеріалів справи копії документів та зазначила при цьому, що з 14 січня 2016 року вона переїхала на постійне проживання до відповідача у квартиру [ADDRESS] . Також, вона відкривала собі банківську картку у відділенні, що розташоване неподалік від місця проживання, отримувала посилки та різні товари, які замовляла по місцю проживання. Крім того, за час спільного проживання вона замовляла доставку води у квартиру, уклала договір на надання послуг з прибирання. Вказані обставини підтверджуються довідками, актами, довідкою з банку і роздруківкою карти, випискою з сайту aliexpress, чеками, договорами та актами наданими послуг, накладними, також це можуть підтвердити свідки. В подальшому 03 березня 2018 року сторони зареєстрували шлюб і продовжували проживати у квартирі [ADDRESS] . Як зазначено позивачем, через певний період вони разом з відповідачем почали підшуковувати варіанти квартири, яку б вони хотіли придбати. В січні 2017 сторони знайшли квартиру яку вони захотіли купити - а саме за № 119, адреса: [ADDRESS] . Як зазначено у клопотанні, всієї суми у сторін не було і [PERSON] взяла частину суми у борг у її близької знайомої. Це дало їм можливість оплати необхідну суму продавцю і 13.02.2017 сторони придбати квартиру. Зазначено, про те, щоб не платити зайві податки, це було також і проханням продавця, сума у договорі купівлі-продажу була вказана значно нижча (не реально низька) ніж сторони заплатити. За час спільного проживання однією сім`єю, вони з відповідачем за рахунок спільних коштів 28.02.2018 придбали автомобіль NISSAN, модель X-TRA1L 2017 року випуску, зеленого кольору, тип кузову - УНІВЕРСАЛ-В, номерний знак [NUMBER] . Для купівлі даного автомобіля позивач також взяла в борг частину коштів, а відповідач оформив кредит на іншу частину коштів. Вищезазначене підтверджується договором та розпискою. 05.05.2021 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 09.08.2021 представник відповідача подав письмово вступне слово за вх. № 35424, зазначивши при цьому, що долучені позивачем документи (зокрема, договір № 1 на надання послуг по пошуку та підбору персоналу від 18.01.2016, видаткова накладна № ИНФ00002535 від 03.10.2017, рахунки на оплату замовлення ФОП [PERSON] , рахунки на оплату замовлення ФОП [PERSON] , договір поставки № 03/01 від 03.01.2017, договір № 01/03 про надання послуг з прибирання квартири від 01.03.2016, акт № 194/1 від 12.03.2020 про фактичне проживання особи, довідка № 904-194 від 13.03.2020, видана житлово-експлуатаційною дільницею 409 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва») не підтверджують факту проживання однією сім`єю сторін по справі. Більш того, деякі документи не оформлені не у відповідності до вимог діловодства та законодавства; наявність рахунків не вказує на те, що останні були сплачені. Вважав, що оскільки позивачем не доведено факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, то слід відмовити у задоволенні позову. Також закцентовано увагу на тому, що [PERSON] не доведено, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні кошти, а також не доведено, що отримані в борг грошові кошти були спрямовані на придбання квартири. Наявні в матеріалах справи. боргові документи на свідчать, що нібито отримані кошти позивач використала на цілі, які зазначені у розписках. Просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.09.2021 до участі у даній справі залучено [PERSON] у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову на стороні відповідача. 04.07.2022 [PERSON] подала до суду письмові пояснення за вх. № 17158, відповідно до яких зазначила, що доказами, які можуть підтвердити факт спільного проживання є: 1) договір № 01/03 від 01.03.2016 на прибирання квартири в якій сторони проживали та акти наданих послуг до договору від 06.03.2016, 05.05.2016, 08.06.2016, 03.02.2017. Договір укладений саме з позивачем, оскільки вона відповідала за прибирання квартири, готування їжі; 2) договір № 03/01 від 03.01.2017 поставки води до помешкання де сторони проживання, тобто для потреб сім`ї та накладні від 03.01.2017, 11.03.2017; 3) позивач замовляла в інтернет-магазинах необхідні для забезпечення потреб сім`ї , які доставлялись по місцю проживання позивача та відповідача. Як зазначено в поясненнях, у сторін був спільний бюджет, який вони витрачали на потреби сім`ї. Позивач навіть у соціальних мережах зазначав, що перебуває у цивільному шлюбі. [PERSON] також працювала та мала дохід, що підтверджується договором № 1 від 18.01.2016, що був укладений між [PERSON] та ТОВ «Кріпта». Факт проживання однією сім`єю позивача з відповідачем підтвердили свідки та Акт № 194/1 про фактичне проживання в квартирі [ADDRESS] та довідкою № 904-194, що видана КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва». Також зазначено, що відчуження відповідачем авто та нібито розірвання договору купівлі-продажу квартири вже після накладення арешту на це майно, тягне за собою те, що вказані договори є нікчемними. Так, ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03.09.2020 у справі № 760/9828/20 на зазначені в позові квартиру та автомобіль було накладено арешт. Матеріали позовної заяви та ухвалу про накладення арешту на квартиру і автомобіль [PERSON] отримав 13.10.2020, що підтверджується перевіркою статусу поштового відправлення із трек-номером 0316206008943 та свідченнями описами у відзиві. Як зазначила позивач, [PERSON] та [PERSON] підписали завідомо неправдивий документ - договір нібито про розірвання договору купівлі-продажу квартири від 13.02.2017, згідно якого нібито відбувається повернення вартості квартири у сім 150 000 грн., що значно менше від реальної вартості спірної квартири. Також, на думку позивача, документ про вартість спірного автомобіля містить неправильну та значно занижену вартість автомобіля. У зв`язку з чим просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2022 було задоволено заяву про відвід судді, цивільну справу передано до канцелярії Києво-Святошинського районного суду Київської області для повторного автоматичного розподілу справи в порядку ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 12.07.2022 ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області дану справу прийнято до провадження судді Волчка А.Я. 25.10.2022 представником третьої особи Казакової Олесі Миколаївни було подано пояснення за вх. № 34225, відповідно до яких зазначено, що позовні вимоги щодо нерухомого майна не підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, 12.01.2008 [PERSON] (батько відповідача) уклав із ТОВ «Укргаз» Договір участі у будівництві об`єкту № 10/2/8/125/Ж. Відповідно до п. 2.4 договору об`єкт будівництва розташований за адресою, визначеною у п. 1.2 Договору: будинок [ADDRESS] . 01.11.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір відступлення права вимоги. Відповідно до даного договору до [PERSON] перейшло, зокрема право вимоги за Договором участі у будівництві об`єкту № 10/2/8/125/Ж від 12.01.2008. 04.11.2011 на виконання Договору відступлення права вимоги від 01.11.2011 між [PERSON] та ТОВ «Укргаз» було укладено Договір участі у будівництві № 10/2/8/125/Ж. 03.09.2012 між [PERSON] та ТОВ «Укргаз» було складено Акт прийому-передачі за договором участі у будівництві об`єкту. Відповідно до даного акта ТОВ «Укргаз» передало, а [PERSON] прийняла у власність Об`єкт будівництва з наступними характеристиками: 3 (трьох) кімнатну квартиру [ADDRESS] на [ADDRESS] (за проектом: квартира [ADDRESS] . 17.10.2012 [PERSON] було отримано Свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно та зареєстровано право власності, що підтверджується Витягом про державну реєстрацію прав № 36182853 від 09.11.2012. Згодом для особистих потреб, третій особі потрібні були гроші, які вона позичила у [PERSON] (батька відповідача). В якості гарантій повернення боргу, [PERSON] переоформила свою квартиру на сина позикодавця. Так, 13.02.2017 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу спірної квартири. 15.10.2020 третьою особою було повернуто борг сім`ї « [PERSON] ». Внаслідок чого, згідно домовленостей було укладено Договір про розірвання договору купівлі-продажу квартири. Таким чином, позивач не мала жодного відношення до спірної квартири, і не надавала жодних коштів для її придбання. Представник третьої особи просив суд відмовити у задоволенні вимоги про визнання квартири [ADDRESS] , спільною сумісною власністю. 06.06.2023 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] подала через канцеліряю суду заяву за вх.№45474 про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] подав через канцеліряю суду заяву за вх.№45473 від 27.09.2023 про розгляд справи без їх участі, проти позову заперечували у повному обсязі, просили у його задоволенні відмовити В судове засідання сторони не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлялись у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Так, КЦС ВС у Постанові від 30 вересня 2022 року № 761/38266/14 (61-1091св21) роз`яснив, що якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, Якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи. Суд, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Звертаючись до суду із даною позовною заявою, [PERSON] вказувала, що вона проживала разом з [PERSON] разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 14 січня 2016 року по [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. При чому, обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно правових висновків, висловлених в постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі №466/3769/16 (провадження №5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі №522/25049/16-ц (провадження №61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі №712/14547/16-ц (провадження №61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі №490/10757/16-ц (провадження №61-42601св18); від 08 грудня 2021 року у справі №531/295/19 (провадження № 61-3071 св 21), для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, (депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. В силу ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»). Як вбачається із заявлених позивачем вимог та долучених до позову документів, [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів щодо її проживання з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зокрема доказів спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які, вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Так, із даних Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання вбачається, що місце проживання позивача з 06.09.1994 зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Суд не приймає як належний доказ того, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрацію шлюбу довідку № AQ6PS260QCCFGT2N від 12.03.2020, видану керівником по роботі з документами клієнтів ГО АТ КБ «ПриватБанк», про те, що карта клієнта [PERSON] була відкрита у відділенні ПриватБанк за адресою: [ADDRESS] , оскільки законодавство не зобов`язує клієнта банку відкривати рахунки та/або отримувати банківські картки у відділеннях банку, що розташовані територіально найближче до місця проживання особи. Тобто, особа має право отримувати банківські картки в будь-якому відділенні банку, і такі дії не можуть безальтернативно підтверджувати те, що місце проживання особи знаходиться поряд із вказаним відділенням банку. Суд критично ставиться до відомостей, вказаних в акті про фактичне проживання особи № 194/1 від 12.03.2020, що оформлений начальником ЖЕД 904 [PERSON] , оскільки акт містить підписи [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , без зазначення їх паспортних даних, які підтверджують особу. В зв`язку з чим не зазначення у акті паспортних даних осіб, які складали цей акт, не дає підстави характеризувати його як належний та допустимий доказ при вирішенні справи. Більш того, порядок видачі акта про проживання особи має регулюватися виключно локальним нормативно-правовим актом, затвердженим відповідним виконавчим комітетом. Суду не надано доказів того, що наявний в матеріалах справи Акт виданий відповідно до нормативно-правового акту, розробленого та затвердженого Солом`янською районною в м. Києві адміністрацією. Також, суд критично відноситься до того, що особи, які вказані у вищезазначеному акті № 194/1 від 12.03.2020 «поза розумним сумнівом» могли чітко пам`ятати дату (14 січня 2016 року) початку спільного проживання сторін. Крім того, вказаний акт містить застереження, що відповідальність за правдивість інформації несе мешканець, який подає акт. Таким чином, начальник ЖЕД 904 підкреслює, що не встановлює та не засвідчує факт, а лише посвідчує надану мешканцем інформацію. У зв`язку з цим, суд не приймає як належний доказ щодо встановлення факту проживання однією сім`єю довідку № 904-194 від 13.03.2020, оскільки остання видана на підставі вищезазначеного акта № 194/1 від 12.03.2020, до відомостей вказаних в якому суд ставиться критично. Надані до матеріалів справи позивачем договір № 01/03 від 01.03.2016 на прибирання квартири, акти наданих послуг до договору від 06.03.2016, 05.05.2016, 08.06.2016, 03.02.2017; договір № 03/01 від 03.01.2017 поставки води та накладні до нього від 03.01.2017, 11.03.2017; договір № 1 на надання послуг по пошуку та підбору персоналу з додатковою угодою №1 до нього; рахунки на оплату по замовленнях; скріншоти замовлень товарів із зазначенням адреси доставки: [ADDRESS] не можуть безальтернативно підтверджувати факт проживання сторін однією сім`єю, тим більше пов`язаність останніх спільним побутом, наявність у останніх взаємних прав та обов`язків та сталих відносин, притаманних членам сім`ї. Суд критично відноситься до скріншоту із соціальної мережі Facebook, згідно якої вказано, що « [PERSON] » перебуває в « [INFO] » з жовтня 2016 року і у відповідь на коментар зазначає, що з кимось проживає майже рік, оскільки останній не підтверджує факт поширення зазначеної у позові інформації саме відповідачем, адже з огляду на відсутність будь-яких інших доказів, наприклад, експертного висновку, як офіційного письмового доказу змісту веб-сторінки, який містить інформацію про дату та час фіксації, а також інформацію про доменну назву, якою адресується веб-сайт, суд позбавлений можливості достовірно встановити джерело походження спірного матеріалу та факт його поширення саме відповідачем. Натомість, зазначення під інформацією ім`я та прізвища « [PERSON] » не дає підстав для висновку, що саме цією особою була розміщена та поширена оспорювана інформація. Крім того, враховуючи те, що в соціальній мережі «Фейсбук» може зареєструватися будь-яка особа та під будь-яким іменем, суд вважає, що створити та підтримувати сторінку « [PERSON] », у тому числі шляхом розміщення інформації, фотознімків та відеоматеріалів, може будь-яка особа. Оскільки позивачем не надано належних, обґрунтованих та достатніх доказів на підтвердження того, що вона із [PERSON] були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, що підтверджують сукупність обставин, необхідних для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, інших доказів, які б вказували на наявність у них сталих відносин притаманних членам сім`ї, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимог щодо встановлення відповідного юридичного факту. Також у зв`язку із не підтвердження факту спільного проживання сторін по справі однією сім`єю без реєстрації шлюбу відсутні підстави для визнання, вказаного в прохальній частині позовної заяви, майна спільною сумісною власністю осіб та стягнення грошової компенсації половини вартості спірної квартири та автомобіля. Так, як вбачається із матеріалів цивільної справи, 13 лютого 2017 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п. 1 якого Продавець передала, а Покупець прийняв у власність квартиру номер [ADDRESS] . Згідно п. 7 даного договору зазначено, що Покупець, у своїй заяві, стверджує про те, що на момент підписання цього договору у зареєстрованому шлюбі не перебуває та особи, які б мали право давати згоду на укладення цього договору купівлі-продажу квартири, відсутні. 15 жовтня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір про розірвання вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири. Крім того, 18 грудня 2017 року між відповідачем та ТОВ «Віді-Сайнрайз» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля NISSAN, модель X-TRAIL, 2017 року випуску. 28 лютого 2018 року відповідачем було зареєстровано автомобіль NISSAN модель X-TRAIL, 2017 року випуску, номер шасі [NUMBER] . Позивач, зазначаючи про позику коштів для купівлі вищезазначеного майна у [PERSON] на підставі відповідних договорів від 04 лютого 2017 року та від 15 лютого 2018 року, не надає належних доказів того, що позичені кошти були витрачені на купівлю вказаного в позові майна. Зазначена мета позики (на купівлю машини NISSAN X-TRAIL та квартири в буд. [ADDRESS] ) не гарантує того, що позичені кошти дійсно були вкладені в купівлю такого майна. Більш того, суд звертає увагу на те, що під час звернення до суду із позовною заявою [PERSON] не посилалась на наявність таких договорів та не обґрунтовувала позов даними підставами. Натомість, відповідач міг придбати спірне майно одноособово враховуючи наявність власного доходу, що підтверджується відповідними податковими деклараціями платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця, та отриманого кредиту в ПАТ «Кредобанк». Щодо показів свідків, суд зазначає, що вони носять у цілому загальний характер і не містять посилань на конкретні факти та обставини, які б давали суду можливість дійти висновку про наявність підстав, які входять до предмету доказування у подібних правовідносинах. Крім того, слід ураховувати що внутрішнє сприйняття та розуміння свідком поняття родини і законодавче закріплене визначення сім`ї при необхідності встановлення факту сімейних відносин об`єктивно різняться, адже свідки стверджують про проживання в одному помешканні та загалом посилаються на наявність ведення спільного господарства, однак у чому полягає така спільність, які взаємні права та обов`язки мали позивач та відповідач не вказують. Суд також вказує, що зазначаючи про недійсність правочинів щодо відчуження майна з підстав наявності на час укладення правочинів арештів на майно на підставі ухвали суду, [PERSON] не надає доказів оскарження таких правочинів із даної підстави. Тому, суд враховуючи презумпцію правомірності правочинів не може вважати їх незаконними та розглядати такі обставини в даному судовому процесі, оскільки останні не входять в предмет розгляду в даній справі. Суд не приймає до уваги твердження позивача про наявність «злочинного плану з метою незаконного збагачення та позбавлення її права власності», оскільки такі твердження є голослівними та не доведеними у передбачений законодавством спосіб, зокрема не встановлені відповідним обвинувальним вироком. Щодо інших тверджень сторін по справі, показів свідків, письмових доказів, суд зазначає, що вони, були досліджені судом та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. На підставі вищевикладеного, ст. 74 Сімейного кодексу України,

Outcome: dismissed