Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

07 грудня 2022 року позивач звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона з 1960 року проживає та з 20.06.1974 року зареєстрована у домоволодінні [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , що помер [INFO] і стала його власником на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого завідуючою Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 27.08.1997 року за реєстром №1-1652. В 1992 році вона почала хворіти, спочатку лікувалася у кардіологічному відділенні з проблемами серця (міокардіодистрофія та гіпертонія), але через постійні стреси, депресію та неврози потрапила на стаціонарне лікування до 32 відділення КП «Дніпропетровська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР в суїцидальному стані, пройшла два курси лікування (І курс лікування у відділенні №32 в «ДБКЛПД» грудень 1992р. січень 1993р.; ІІ курс лікування у відділенні №38 в «ДБКЛПД» - з 24.02.1993р. по 18.04.1993р. діагноз: інволюційна депресія, шифр. 296.13. В 2011 році загострився її стан, діагноз: органічний депресивний розлад судинного генеза (F 06.34), супутнє: церебросклероз атеросклеротичний, ішемічна хвороба серця, період лікування з 31.03.2011р. по 20.04.2011р. В 2018 році знову загострення, діагноз: F 06.6. органічний емоційно-лабільний розлад. ГБ 2 ст., ІХС, дифузний кардіосклероз, [NUMBER] , період лікування з 06.02.2018р. по 09.03.2018р. В 2020 році в її сина [PERSON] , інвалід ІІ групи, було діагностовано онкологічне захворювання, що також досить негативно вплинуло на її психічний стан. Вона відчувала себе безпорадною, бо немала можливості йому допомогти, постійно перебувала у пригніченому депресивному стані, але до психіатричної лікарні не зверталася, приймала раніше призначені препарати, матеріальної можливості пройти курс лікування на стаціонарі не було. Її онука [PERSON] запевнила її, що догляне її до смерті і щоб ні про що не хвилюватися, треба підписати договір довічного утримання за яким вона відразу стану власником її домоволодіння, але вона разом із сином до смерті проживатимуть в ньому, будуть ним користуватися ним, а вона буде її утримувати та лікувати. На таку пропозицію вона погодилася і 10.12.2021 року у нотаріуса [PERSON] було переоформлено її домоволодіння [ADDRESS] (житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0789 га кадастр №1210100000:09:496:0079). Враховуючи, що організувала все відповідач, вона зайвих питань не ставила, оскільки підстав недовіряти онуці в неї не було, крім того, вона лівим оком зовсім не бачить, а іншим трохи бачить, але читати без окуляр не може. До того ж, психологічно вона була пригніченою, відчувала безвихідь та безпорадність, байдужість та апатію до життя і всього, що відбувалося навколо неї, тому поставила підписи, де було їй вказано, не читаючи. Пам`ятає, що пояснили, що підписують два договори, бо житловий будинок та земельна ділянка під ним, що є окремим масивом і в одному договорі не можна все прописати. Після підписання договорів в грудні 2021 року її психічний стан трохи покращувався. В січні 2022 року вона почала цікавитися договорами, але онука уникала цієї розмови. З вересня 2022 року їх відносини різко погіршилися, онука не відповідає на телефонні дзвінки, а все восени почали надходити погрози про продаж домоволодіння в якому вони проживають. 30.10.2022 року вона дізналася, що онука має намір продати домоволодіння, бо до них завітала ріелтор, щоб оглянути домоволодіння, але вона заперечила і повідомила, що домоволодіння не продається доки вона жива. Але ріелтор сказала, що вона помиляється, бо договору довічного утримання за цією адресою немає, надала договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки та витяги до них. Через протиправні діяння [PERSON] вона вимушена звертатися до суду із цим позовом, адже з того моменту, як її ввели в оману, тобто з 10.12.2021 року і оформлено було не договір довічного утримання, а договору дарування, вона має право протягом 1 року оскаржити їх в судовому порядку. Вона не мала наміру укладати договори дарування, лише договір довічного утримання, який давав їй гарантії та захист, які вони оговорювали з відповідачем. До того, вона перебуває на обліку у лікаря-психіатра через її психологічний стан і на той період вона перебувала в такому психічному стані, коли не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не говорячи вже про природу правочину. 10.12.2021 року під час укладання договорів нотаріус говорив швидко та малозрозумілими для неї термінами, українською мовою, з чого їй було зрозуміло тільки те, що мова йде про домоволодіння [ADDRESS] (житловий будинок та земельну ділянку) та укладання угоди між нею та відповідачем. Відповідач запевнила її, що все буде так, як вони домовилися, щоб вона не ставила зайвих, бо у них обмаль часу, тому не пояснюючи їй всі тонкощі укладеної угоди про які відповідач знала достовірно, вона підписала договори. Вона подарувала відповідачу своє домоволодіння під впливом помилки та всупереч своїй справжній волі, що є підставою для визнання зазначеної угоди недійсною, адже істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Просить суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 75,3 кв.м., що розташований на земельній ділянці площею 0,0789 га (кадастр №1210100000:09:496:0079), зареєстрований в реєстрі за №1905, укладений 10.12.2021 руку між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною. Визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0789 га (кадастр №1210100000:09:496:0079) у межах згідно планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано в реєстрі за №1906, укладений 10.12.2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Наталією Дем`янівною. Скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ. А-1, загально площею 75,3 кв.м., житловою площею 55,1 кв.м; літня кухня літ. Б; сарай літ. В; сарай літ. Г; сарай літ. Д; душ літ. Е; вбиральня літ. Ж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що розташований на земельній ділянці площею 0,0789 га (кадастр №1210100000:09:496:0079) у межах згідно планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. 07 грудня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 07 грудня 2022 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська забезпечено позов. 17 лютого 2023 року від представника позивача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву згідно якого вона заперечує проти позову та просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 21 лютого 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська призначено комплексну судову медичну експертизу та провадження по справі зупинено. 23 жовтня 2023 року ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити в повному обсязі та не заперечувала проти заочного рішення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та заперечувала проти його задоволення в повному обсязі. Третя особа Приватний нотаріус дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д. в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду невідомі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Враховуючи пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступні підстави. Судом встановлено, що [PERSON] з 20.06.1974 року зареєстрована у домоволодінні [ADDRESS] , який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON] , що помер [INFO] і стала його власником на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого завідуючою Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори Румянцевою Л.І. від 27.08.1997 року за реєстром №1-1652. 10.12.2021 року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстровано в реєстрі за №1905, [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці площею 0,0789 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:09:496:0079 (а.с.21,22). 10.12.2021 року відповідно до договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Іщенко Н.Д., зареєстровано в реєстрі за №1906, [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0,0789 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:09:496:0079 (а.с.23, 24). [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в 32 відділенні КП «Дніпропетровська багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР» пройшла два курси лікування (І курс лікування у відділенні №32 в «ДБКЛПД» грудень 1992р. січень 1993р.; ІІ курс лікування у відділенні №38 в «ДБКЛПД» - з 24.02.1993р. по 18.04.1993р. діагноз: інволюційна депресія, шифр. 296.13, що підтверджується епікризом з історії хвороби №3130/93 (а.с.13). Згідно епікризу з історії хвороби №33257/2011 КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» ДОР», [PERSON] перебувала на лікуванні у 32 відділенні в період з 31.03.2011 по 20.04.2011 з діагнозом: органічний депресивний розлад судинного генеза (F 06.34), супутнє: церебросклероз атеросклеротичний, ішемічна хвороба серця. Соціальне функціонування по категорії дієздатність відновлено (а.с.14). Згідно епікризу з історії хвороби №1204/2018, [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради» в період з 06.02.2018 по 09.03.2018 з діагнозом: F 06.6. органічний емоційно-лабільний розлад. ГБ 2 ст., ІХС, дифузний кардіосклероз, СН1.Соціальне функціонування відновлено (а.с.15). Відповідно до звіту про оцінку майна №05122022_09_BR від 05.12.2022 року, ринкова вартість будинку і земельної ділянки складає 450000,00 грн. без урахуванням ПДВ. У тому числі ринкова вартість земельної ділянки (кадастровий номер 1210100000:09:496:0079) складає 90000,00 грн. без урахування ПДВ (а.с.34-37). Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що чула про наміри позивача у листопаді 2022 року оформити документи на будинок на онуку [PERSON] , але в подробиці вона не вдавалася, що за оформлення мала на увазі позивач, вона не знає. Після того, як у [PERSON] помер чоловік, її стан здоров`я суттєво погіршився, потім також через втрату сина, вона лежала у психіатричній лікарні, стан у неї був жахливий, їй вона говорила, що не хоче жити. Стосунки між [PERSON] та онукою [PERSON] були нормальними до того часу, поки не було угоди, а в кінці 2022 року до неї прийшла [PERSON] в сльозах і сказала, що її викинуть з домівки. [PERSON] має поганий зір, погано бачить на одне око. Допитана в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідає є її донько. Спочатку стосунки з донькою у неї були нормальні, а потім раптово погіршились. Почались погрози по телефону, донька сказала, що не буде фінансово допомагати, що розлучається з чоловіком, буде продавати будинок. Їй особисто [PERSON] писала в телефоні щодо продажу будинку. Вона не була присутня при укладення договорів, позивач їздила разом із сином, все організовувала [PERSON] , документи вони не бачили, оскільки [PERSON] зранку треба було вилітати. Позивач має поганий зір, вона лежала в суїцидальному відділенні, оскільки мала такі наміри. В спірному будинку вони проживають втрьох, а саме: вона, її чоловік та позивач. [PERSON] пропонували угоду - дати можливість дожити до смерті, однак вона не погодилась щодо їх проживання. Допитаний в якості свідка [PERSON] суду показав, що відповідач є його донькою, а позивач мамою. Позивач хотіла скласти на нього заповіт на будинок, а потім вони вирішили скласти заповіт на [PERSON] , т.к. у будь якому випадку будинок залишиться їй. К нотаріусу ходили лише позивач та відповідач, він їх лише привіз, але до нотаріуса не заходив. Які документи вони підписали у нотаріуса він не знає. З нотаріусом домовлялася його донька. Стан здоров`я у позивача в 2021 році був поганий, вона давно хворіє, вони її поклали у суїцидальне відділення, також вона має поганий зір, погано бачить в окулярах. По телефону [PERSON] говорила, що має намір передати будинок ЗСУ, ріелторам. Після того, коли він намагався поспілкуватися з [PERSON] і вирішити все мирним шляхом, вона його заблокувала. Вікторія говорила, що немає намірів повертатися в Україну Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 15 ЦК України, частина перша\~статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу /набуття /зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя\~статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення частини першої\~статті 203 ЦК України\~свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в\~статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей\~215,\~216 ЦК України\~свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України, в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину). Тлумачення вказаної норми дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 229 ЦК України\~повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року в справі\~№6-93цс16\~\~зазначено, що «якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша\~статті 229 ЦК України). Відповідно до\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України\~договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі №947/32485/20 (провадження №61-7209св22) зазначено, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі\~статті 229 ЦК України\~повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі\~\~№ 161/17523/16-ц (провадження №61-3916св20) вказано, що: «наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті\~229\~та статей\~203\~і\~717 ЦК України\~у сукупності вважаються правильно застосованими. Слід наголосити на тому, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в\~статті 21 Конституції України\~щодо рівності осіб у їх правах. До укладення\~договорів,\~нотаріусом,\~позивача було\~попередньо ознайомлено\~з приписами\~цивільного законодавства,\~що регулюють\~укладені сторонами\~правочини,\~що підтверджується\~змістом оспорюваних\~договорів,\~підписаних позивачем.\~Сторони укладаючи\~договори дарування ствердили, що ці договори не мають характеру уявних чи удаваних правочинів. Дарувальник ствердив, що не обмежений в праві укладати правочини, не визнаний у встановленому порядку недієздатним повністю або частково, не страждає на захворювання, що перешкоджає усвідомленню ним суті цих договорів. [PERSON] змінила наміри щодо відчуження майна після укладення договорів дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договорів під час укладення таких правочинів. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації. Неприязні стосунки позивача з відповідачем на сьогодні не свідчать про наявність помилки з боку дарувальника під час укладення нею правочинів у 2021 році. Лише посилання позивача на те, що спірний будинок є єдиним її житлом, без доведення належними, допустимими та достатніми доказами помилки під\~час укладення\~договору,\~не є\~підставою для\~задоволення позову.\~Матеріали справи\~не містять\~відомостей,\~що відповідач\~чинить їй\~перешкоди у\~можливості користування\~будинком та\~вчиняє дії\~з її\~виселення. Спір між сторонами не стосується втручання у право позивача на повагу до житла. [PERSON] не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала його істотні умови і правові наслідки його укладення. Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування вона мала намір укласти інший договір договір довічного утримання. Щодо посилань позивача та її представника на те, що через свій психічний стан підчас укладання спірних правочинів вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до ст.225 ЦК України є підставою для визнання правочинів не дійсним, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2\~ст.78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до положень ст.105 ЦПК України для встановлення психічного стану особи обов`язкове проведення психіатричної експертизи. Таким чином, єдиним належним доказом наявності у особи психічного розладу, який позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, є висновок судово-психіатричної експертизи. Судом за клопотанням представника призначалася судово-психіатрична експертиза позивача [PERSON] , однак її не було проведено через несплату позивачем послуг експертів. Таким чином суду не надано не надано належних та допустимих доказів того, що через свій психічний стан на момент укладання спірних правочинів позивач не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. За встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів дарування недійсними та необхідність відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Згідно п.2\~ч.1\~ст.141\~ЦПК України судовий збір слід покласти на позивача. На підставі\~вищевикладеного та\~

Outcome: dismissed