Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Представник позивача-відповідача Волков С.В. звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області із заявою про ухвалення додаткового рішення у вказаній цивільній справі з метою вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Учасники справи у судове засідання не викликалися з урахуванням положень ч. 4 ст. 270 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки суд не вбачав у цьому необхідності. Дослідивши заяву представника позивача-відповідача та матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Судом встановлено, що 16.01.2024 судом було ухвалене рішення суду у цивільній справі № 679/533/21 (провадження № 2/679/6/2024) за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу та поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя (а.с. 229-230, 235-250 т. 4). Відповідно до цього рішення суду первісний та зустрічний позови були задоволені судом частково. Із вказаного рішення також вбачається, що судом у ньому не було вирішене питання про розподіл судових витрат, при цьому представники обох сторін - адвокати Волков С.В. та Загребельний В.В. - під час судових дебатів зазначили, що докази щодо розміру понесених сторонами судових витрат будуть подані ними протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і представником Волковим С.В. відповідні докази були надані у визначений законом строк, а саме 19.01.2024 (а.с. 1-2 т. 5). Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи, до яких зокрема належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Із досліджених матеріалів справи судом встановлено, що під час розгляду справи [PERSON] понесла судові витрати в розмірі 9500 грн на проведення комплексної судової інженерно-технічної та автотоварознавчої експертизи № 210607/1.З.О. від 10.08.2021, а також у розмірі 5000 грн на проведення судової оціночно-будівельної експертизи № 88/22 від 31.07.2022 (а.с. 7, 8, 9 т. 2; а.с. 5, 6, 10, 11 т. 5). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16, тому суд враховує його при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин з огляду на приписи ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Із матеріалів справи вбачається, що позивач за зустрічним позовом [PERSON] 17.05.2021 уклав із адвокатом Загребельним Віталієм Васильовичем договір про надання правової допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером серії РН-926 № 61 від 17.05.2021 (а.с. 80, 219 т. 1). У наданих на адресу суду відзивах від 26.05.2021 та 08.02.2022, зустрічному позові від 08.02.2022 та заяві про уточнення обставин зустрічного позову від 12.10.2022 [PERSON] вказував, що попередній орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які він очікує понести у цій справі, складає 28000 грн (а.с. 38-43 т. 1; а.с. 164-166, 173-176 т. 2; а.с. 26-33 т. 3). Проте як протягом розгляду справи, так і протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (незважаючи на відповідну заяву представника у судових дебатах) Вагіним В.А. та його представником Загребельним В.В. не були подані докази на підтвердження таких витрат (обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості), зокрема договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, квитанція про сплату тощо, а тому суд не вбачає підстав для врахування їх під час розподілу судових витрат. Також із матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] 15.04.2021 уклала із адвокатом Волковим Сергієм Вікторовичем договір про надання правничої допомоги, повноваження якого підтверджуються ордером серії ВК № 1020437 від 23.04.2021. Крім іншого, у п.п. 4.1, 4.1.1 вказаного договору зазначається, що вартість правничої допомоги визначається актом приймання-передачі правничої допомоги, виходячи з наступного тарифу: година роботи адвоката становить 800 грн; при цьому сторони домовилися, що вартість правничої допомоги за цим договором за будь-яких обставин буде становити менше 19600 грн (а.с. 82, 106, 221 т. 1; а.с. 237 т. 2; а.с. 7-8, 9 т. 5). Із наявного у матеріалах справи акту приймання-передачі правничої допомоги від 17.01.2024 за вказаним договором вбачається, що [PERSON] були понесені витрати на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Волковим С.В., що пов`язані з розглядом зазначеної цивільної справи, у загальному розмірі 14800 грн, - сплата яких підтверджується квитанцією від 17.01.2024 (а.с. 3 т. 5). Згідно з ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд бере до уваги, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, якщо неспівмірність таких витрат буде доведена стороною, яка заявила таке клопотання (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України). Водночас у правовому висновку, викладеному у постанові Об?єднаної Палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 вказано, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. У той же час відповідач-позивач [PERSON] не скористався своїм правом заявити клопотання про зменшення витрат на оплату професійної правничої допомоги, понесеної позивачем-відповідачем [PERSON] , із посиланням на неспівмірність таких витрат. У наданих на адресу суду відзивах на первісний позов [PERSON] вказував, що йому не видається можливим надати свої заперечення щодо заявленого [PERSON] розміру судових витрат, які вона очікує понести, у зв`язку із невизначенням орієнтовного розміру таких витрат, проте фактично таке твердження не відповідає дійсності, оскільки ще у первісному позові про поділ спільного майна подружжя від 26.04.2021 [PERSON] зазначала, що попередній орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу, які вона очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, складає 20000 грн (у той час як остаточний розмір таких витрат був заявлений [PERSON] у розмірі 14800 грн, що є меншим за попередньо визначений нею орієнтовний розмір таких витрат) (а.с. 1-3, 38-41 т. 1; а.с. 164-166 т. 2). Позивач-відповідач [PERSON] під час звернення до суду з позовом сплатила судовий збір у розмірі 908 грн за подання позовної заяви про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без шлюбу та у розмірі 454 грн за подання заяви про забезпечення позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 157, 185 т. 1). При цьому сплату судового збору за подання позовів про поділ спільного майна подружжя та визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу [PERSON] було відстрочено до ухвалення рішення у справі (а.с. 22, 156 т. 1). У свою чергу, [PERSON] також було відстрочено до ухвалення рішення у справі сплату судового збору за подання зустрічного позову про поділ спільного майна подружжя, однак у день останнього судового засідання у справі ним був сплачений судовий збір у розмірі 5430,90 грн - виходячи із ціни позову, зазначеної ним у зустрічному позові (а.с. 170-171 т. 2; а.с. 226 т. 4). Згідно з пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI від 08.07.2011 розмір судового збору за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, який відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» № 1082-IX від 15.12.2020 складає 2270 грн, а відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» № 1928-IX від 02.12.2021 - 2481 грн. При цьому [PERSON] відповідні позови були подані у 2021 році, а [PERSON] зустрічний позов - у 2022 році, у той час як згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Разом із цим суд звертає увагу, що розмір ставки судового збору, визначений пп. 3 п. 1. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», не може бути застосований, оскільки він застосовується у випадку одночасного пред?явлення вимог про розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, тоді як предметом первісного позову [PERSON] та зустрічного позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя предметом є лише поділ майна подружжя. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Івано-Франківського апеляційного суду від 31.10.2022 у справі № 346/1913/20 та Харківського апеляційного суду від 12.09.2023 у справі № 643/17391/21, з яким суд першої інстанції погоджується. У п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 роз?яснено, що розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п?ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов?язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п?ятою статті 216 ЦК). Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред?явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. Судом встановлено, що реальна ціна загальних позовних вимог [PERSON] майнового характеру (з урахуванням уточнених та збільшених вимог, а також проведених експертиз, за результатами яких була визначена актуальна вартість спірних автомобіля, квартири, будинку та земельної ділянки) складає 2646875 грн, а реальна ціна зустрічного позову [PERSON] - 4228045,84 грн. Отже, [PERSON] має сплатити судовий збір за вимоги майнового характеру у розмірі 11350 грн, а [PERSON] - 12405 грн (5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідні позови були подані до суду). У той же час, як вже зазначалося судом, [PERSON] судовий збір за відповідні вимоги не був сплачений, а [PERSON] сплатив його у розмірі 5430,90 грн у день останнього судового засідання. Суд також бере до уваги, що відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Отже, [PERSON] також має сплатити судовий збір у розмірі 908 грн за вимогу немайнового характеру щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. З огляду на це суд вважає за необхідне стягнути на користь держави з [PERSON] судовий збір у загальному розмірі 12258 грн (11350 грн + 908 грн), а з [PERSON] - у розмірі 6974,10 грн. Таким чином, відповідач-позивач [PERSON] поніс судові витрати у розмірі 12258 грн (що полягають у сплаті судового збору за подання зустрічного позову), у той час як позивач-відповідач [PERSON] - у загальному розмірі 42920 грн, що складається з наступного: 1) витрати зі сплати судового збору - 13620 грн (908 грн + 454 грн + 11350 грн + 908 грн); 2) витрати, пов?язані із проведенням експертиз - 14500 грн (9500 грн + 5000 грн); 3) витрати на професійну правничу допомогу - 14800 грн. Згідно з ч.ч. 1, 2, 10 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Разом із тим, оскільки первісний та зустрічний позови були задоволені судом частково, беручи до уваги характер заявлених сторонами позовних вимог та порядок їх часткового задоволення, визначити точно пропорційність розподілу судових витрат в даному випадку не вбачається можливим. Як зазначається у п. 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. За таких обставин, суд дійшов висновку про необхідність розподілити судові витрати між сторонами порівну, у зв`язку з чим, оскільки сукупний розмір понесених у цій цивільній справі [PERSON] судових витрат більший за розмір судових витрат, понесених [PERSON] на 30515 грн (42920 грн - 12405 грн), суд вважає за необхідне стягнути з останнього на користь [PERSON] в порядку розподілу судових витрат половину цієї суми в розмірі 15257,50 грн (30515 грн : 2). На підставі викладеного,

Outcome: approved