Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

28.04.2023 адвокат Зеркін А.С. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] із вказаним позовом, який було уточнено 11.05.2023, до ПрАТ «Північний ГЗК» та просить стягнути з відповідача на користь позивача одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі 9000грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за весь час такої затримки в розмірі 372 000грн., моральну шкоду - 10 000грн., а також суму судових витрат. 19.10.2023 представник позивача уточнив позовні вимоги, зменшивши суму стягнення невиплаченої вихідної допомоги до 3541,41грн., зменшив до 7082,82 грн. розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, та розмір моральної шкоди до 3000грн., а також просить стягнути суму судових витрат. В обґрунтування зазначає, що він з 23.04.1984 року до 18.04.2011 року працював у відповідача, був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. У квітні 2024 року дізнався, що відповідно до Галузевої угоди на 2007-2008 роки відповідач повинен був сплатити йому вихідну допомогу в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, а це 3541,41 грн., у зв`язку із тим, що він пропрацював на підприємстві більше 20 років. Оскільки відповідач не здійснив всіх виплат, передбачених законодавством, позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 18.04.2011 по 19.04.2023 у розмірі 7082,82грн., з урахуванням максимально можливого строку розрахунку, який складає 6 календарних місяців. Моральну школу оцінює в 3000грн. Ухвалою від 15.05.2023 року у справі відкрито провадження і призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження . 23.05.2023 до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с.73-89) та клопотання про зменшення витрат на оплату правової допомоги (а.с.90-95), згідно якого представник відповідача просить відмовити в позові. Зазначає, що ПрАТ «Півн.ГЗК» не були учасником та підписантом Галузевої угоди гірничо-метвалургійного комплексу, а тому відсутнє зобов`язання виконувати норми Галузевої угоди, оскільки Угода не розповсюджується на ПрАТ «Півн.ГЗК», підстави для виплати позивачу передбаченої цією угодою одноразової допомоги при звільненні відсутні. Одноразова допомога не відноситься до обов`язкових виплат при звільненні працівника. Також вважає, що відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за невиплату одноразової допомоги, у зв`язку із виходом на пенсію, оскільки зазначена виплата не є вихідною допомогою і умовами Колективного договору її виплата не передбачена у день остаточного розрахунку при звільненні, а тому підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Одноразова допомога у зв`язку із виходом на пенсію є додатковою порівняно з законодавством гарантією та соціальною пільгою, а тому до цієї виплати і не може бути застосована відповідальність за не проведення тих виплат, які підлягають в день звільнення. Також щодо виплати одноразової допомоги, у зв`язку із виходом на пенсію позивач звернувся в суд більш як через 10 років, а тому пропустив строк позовної давності та не просить суд поновити його, відтак підстав для виплати одноразової допомоги немає. Вимога в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на думку відповідача задоволенню не підлягає, оскільки є похідною та взагалі не передбачена за затримання виплати одноразової допомоги як соціальної гарантії. Також відповідач не порушував законодавства та здійснив всі розрахунки при звільнені. Крім цього, позивачем не зазначено жодної обставини, яка перешкоджала йому звернутися в суд або до підприємства з метою з`ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше, в строк визначений законодавством чинним на час виникнення спірних правовідносин. Також, представник відповідача звертає увагу суду на те, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, при відсутності спору про розмір сум, що підлягали виплаті, виплачується працівникові за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правову допомогу, представник відповідача звертає увагу суду на те, що не надано жодних доказів на підтвердження понесених таких витрат, і враховуючи складність справи, вважає суму витрат на правову допомогу, вказану як витрати в позовній заяві, необґрунтованою, тому у задоволенні позову у цій частині також просить відмовити. Крім того, судові витрати по справі просить покласти на позивача. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав та доводів викладених у позові та в заяві про зменшення розміру позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечувалау повному обсязі, підтримала наданий суду відзив на позовну заяву. Вислухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] у період з 23.04.1984 по 18.04.2011 перебував у трудових відносинах з ПрАТ «ПівнГЗК» (а.с. 7-9), 18.04.2011 позивач звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію (а.с.9). Відповідно до довідки ПрАТ «ПівнГЗК» № 324 від 22.05.2023 року, середньогодинна заробітна плата позивача становить 7,22 грн., а середньомісячна - 1180,47 грн. (а.с.88). Як слідує з п.6.1 Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2007-2008 роки, яка діяла і у квітні 2011 року, зобов`язання роботодавця виплачувати працівникам, які досягли пенсійного віку (жінки 55 років, чоловіки 60 років) при виході на пенсію за власним бажанням одноразову допомогу в розмірі,залежному від безперервного стажу роботи на комбінаті: від 20 і більше років - тримісячної середньої заробітної плати працівника. Водночас, згідно до п.7.13 Колективного договору на 2010-2011 роки, між генеральним директором та об`єднаним представницьким органом профспілкових комітетів ВАТ «Північний ГЗК», передбачено виплату підприємством одноразової допомоги при виході на пенсію за умови, що працівники звільняються за власним бажанням протягом одного місяця після досягнення ними пенсійного віку (для жінок - 55 років). Відповідно до положень ст.13 КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно зі ст. 97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною та Галузевими (регіональними) угодами. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Також, стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. З урахуванням викладеного і того, що колективний договір ПрАТ «Північний ГЗК» погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої угоди, оскільки встановлює обов`язковість до віку особи, суд приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин умов саме Галузевої угоди, виконання якої є обов`язком для відповідача. Галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві без встановлення віку особи. Як встановлено, [PERSON] відпрацював на підприємстві відповідача гірничо-металургійного комплексу більше 20 років та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію . Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 ( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України та йому при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що складає 3541,41грн. Приписами ст.47 КЗпП України встановлений обов`язок для власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі несплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки передбачені в ст.116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ст.1 Першого протоколу від 17.07.1997 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимог ст.41 Конституції України, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно роз`яснень, викладених у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку судам необхідно врахувати розмір спірної суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, вини роботодавця у порушенні строків її виплати та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У разі не проведення розрахунку у зв`язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу, але не більш як за період, встановлений частиною першою статті 117 КЗпП. Так, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки за період з 18.04.2011 по 19.04.2023, з урахуванням максимально можливого строку розрахунку, який складає 6 календарних місяців, у розмірі 7082,82 грн., з яким суд погоджується. Суд вважає, що зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, це право позивача, що не суперечить приписам ст.13 ЦПК України. Тому, позов у цій частині також підлягає задоволенню. Крім того позивачем заявлено вимогу щодо стягнення моральної шкоди в сумі 3 000грн. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Оскільки, судом встановлено порушення права позивача [PERSON] невиплатою всіх належних йому сум при звільненні, суд вважає, що в даному випадку наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Позивач визначив розмір компенсації за моральну шкоду, заподіяну йому порушенням трудових прав, у розмірі 3 000грн. Між тим, суд, враховуючи характер неправомірних дій відповідача, доведену позивачем глибину душевних страждань та обставини справи, дотримуючись принципу розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку що вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню. При цьому доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем тримісячного строку звернення до суду є необґрунтованими з огляду на наступне. Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст.233КЗпП України роз`яснив, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Рішенням №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.233 КЗпП України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України роз`яснив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року, дає підстави вважати, що порушення законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з відповідним позовом незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Також, згідно ст.2З акону України «Про оплау праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Оскільки вихідна допомога є грошовою виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства та входить до структури заробітної плати, а тому позовні вимоги щодо її виплати не обмежується будь-яким строком звернення до суду. В тексті позовної заяви представник позивача вказав, що ви трати на правову допомогу складають 14 000грн.. В прохальній частині позовної заяви та в заяві про зменешення розміру позовних вимог представник просив стягнути з відповідача на користь позивача суму судових витрат, не вказавши яку саме. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076 - VI " Про адвокатуру та адвокатську діяльність ") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 - VI " Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах ". Згідно з роз`ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи, що міститься в п.48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі ( наприклад, подання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. До позовної заяви не додано жодних доказів на підтвердження витат на правову допомогу, а лише в тексті позову вказано суму 14 000грн., а тому витрати в цій частині не підлягають відшкодуванню. Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з ПрАТ«ПГЗК» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 2684,00 грн. На підставі ст.ст.47, 97, 116, 117, 233, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial