Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

в листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» про стягнення заробітної плати, в якому просив: стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20 в розмірі 179 532,76 грн. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20 визнано незаконним і скасовано наказ відповідача від 16.07.2020 №664-к «Про звільнення заступника директора з правових питань ВП АК [PERSON] », а також поновлено його на посаді заступника директора Відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» з 18.07.2020. Одночасно суд допустив негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. В позові зазначено, що 03.12.2020 в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду про поновлення на роботі був присутній представник відповідача. Таким чином, починаючи з 03.12.2020, відповідач вважається таким, що ознайомлений з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20. Проте, відповідач видав наказ про поновлення на роботі 19.01.2021, про що позивачу стало відомо із письмової відповіді роботодавця від 03.02.2021 на адвокатський запит від 27.01.2021. За таких обставин, [PERSON] зазначає, що до роботи його було допущено 08.02.2021, про що свідчить та підтверджує відповідна відмітка про його ознайомлення з наказом ДП «НАЕК «Енергоатом» від 19.01.2021 №55-к. А тому, починаючи з 03.12.2020 до 05.02.2021 в нього, з вини відповідача, існував вимушений прогул, який становить 44 робочі дні. Таким чином, оскільки згідно з довідкою від 05.11.2020 середньоденний заробіток становить 4 080,29 грн., тому розмір вимушеного прогулу, що підлягає виплаті, становить 179 532,76 грн. (44 робочі дні х 4 080,29 грн.) без вирахування податків і обов`язкових платежів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04.12.2023 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. 28.12.2023 від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, серед іншого зазначив, що в рішенні про поновлення [PERSON] на роботі суд допустив описку в назві посади, на якій поновлено позивача, що створило перешкоди у його негайному поновленні. Допустивши описку в назві посади, на якій позивача необхідно поновити, суд фактично ухвалив рішення про поновлення позивача на посаді, на яку він не призначався та на час звільнення не обіймав. Однак, 09.12.2020 суд постановив ухвалу, якою виправив свою описку в резолютивній частині рішення в назві посади на якій необхідно поновити позивача. Суд не надсилав учасникам справи судові повістки про виклик у судове засідання, в якому вирішувалося питання про виправленні описки в рішенні суду. З цього слідує, що представник відповідача не був присутнім при постановленні ухвали, тобто, станом на 09.12.2020 відповідачу не було відомо про існування ухвали, оскільки суд не надсилав її будь-якими засобами комунікації, а копія ухвали в паперовій формі вручена представникам позивача та відповідача під підпис тільки 12.01.2021. Ця ухвала зареєстрована відповідачем 13.01.2021 за вх. №01-72-юр. Відповідач вважає, що затримка в поновленні позивача на посаді сталася виключно з поважних причин, а саме допущення судом описки в рішенні суду в назві посади, на яку позивач підлягав поновленню. Ці причини були відомі позивачу оскільки він сам ініціював питання про її виправлення. Водночас, суд тривалий час не повідомляв учасників справи про те, що 09.12.2020 було постановлено ухвалу про виправлення описки. Крім того, відповідач у відзиві також зазначив, що він виконав рішення в частині поновлення на посаді шляхом прийняття наказу від 19.01.2021 №55-к та вживав заходів щодо фактичного допуску позивача до виконання його посадових обов`язків. Однак, саме позивач ухилявся від ознайомлення як з наказом про поновлення на посаді, так і від обов`язку приступити до роботи після його поновлення, будучи повідомленим про це належним чином, що стало наслідком фактичного допуску до роботи 08.02.2021. 04.01.2024 відповідач подав до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Як вбачається з цієї заяви, письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні позивач отримав 24.02.2021, протее, з цим позовом звернувся 28.11.2023. Відповідач, посилаючись на відповідні норми законодавства, які регулюють строки звернення до суду за захистом трудових прав в частині стягнення всіх належних сум при звільненні, вважає, що позивач пропустив строк звернення до суду з вимогою про стягнення всіх належних йому сум, що підлягає виплаті при звільненні та поновити цей строк неможливо, оскільки з дня отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні минуло більше одного року з дня набранням Закону 2352-ІХ чинності. Крім того, позивач не звертався до суду із заявою про поновлення передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України строку. 11.01.2024 від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив, із змісту якої вбачається, що відповідач не наводить жодних обставин, яким саме чином допущена описка в рішенні суду могла вплинути і вплинула на можливість його негайного виконання в тій частині, що була допущена судом до негайного виконання. Відповідачем не заперечується той факт, що йому було добре відомо про предмет позову та зміст позовних вимог. Позовна вимога про поновлення на роботі, що була предметом розгляду у справі №761/24929/20,є досить зрозуміла та однозначна в своєму трактуванні. Відповідачу було однозначно зрозуміло з якої саме посади було звільнено позивача та на яку посаду він просив суд його поновити. У відзиві на позовну заяву відповідач не зазначив та не підтвердив належними доказами, що допущена описка утруднила або взагалі зробила неможливим виконання рішення суду, внаслідок чого текст судового рішення був спотворений і це призвело дойого неправильного сприйняття. Також позивач зазначив, що надані відповідачем копії актів про неможливість зв`язатися з ним за телефоном жодним чином не можуть підтверджувати факту належного інформування про необхідність приступити до роботи, оскільки вони не є належними доказами, а саме: зазначені акти, про які йому не було відомо на момент поновлення на роботі (08.02.2021), підписані працівниками кадрової служби відповідача, які безпосередньо є відповідальними за виконання рішення суду та зацікавленими в тому, щоб за допомогою власного створення певних документів виправдати свою бездіяльність, що призвела до порушення вимог законодавства та безпосередньо законних прав позивача. Вважає, що посилання в актах про невдалі спроби додзвонитися йому на телефонний номер [NUMBER] , не свідчить про належний попередньо узгоджений спосіб комунікації між сторонами. Крім того, телефонним номером (050) 410-24-91 він користувався як службовим під час роботи на підприємстві, але після звільнення з 16.07.2020 з роботи сім-картка була повернута відповідачу, а тому він особисто жодного відношення до цього номеру не має. 16.01.2024 від відповідача на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких відповідач зазначив, зокрема, що поновлення позивача на помилково зазначеній судом посаді фактично означало б призначення його на іншу посаду, яку він обіймав до звільнення, що виключило б належне і точне виконання рішення суду. На думку відповідача, ухиляючись від отримання інформації про поновлення на посаді, позивач штучно збільшив період вимушеного прогулу з метою стягнення з відповідача середнього заробітку у більшому розмірі, що є недобросовісною поведінкою, наслідком якої є відмова у задоволенні позову. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.01.2024 за клопотанням представника відповідача залучено до участі у справі замість відповідача Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» його правонаступника - Акціонерне товариство «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, а представник відповідача заперечував проти позову. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, перевіряючи обставини справи, суд встановив, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20, зокрема, поновлено [PERSON] на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді заступника директора з правових питань відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». У цьому рішенні в резолютивній частині суд зазначив, що рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. 08.12.2020 представник позивача подав до Шевченківського районного суду м. Києва заяву про виправлення описки в частині назви посади на яку поновлено позивача. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2020 виправлено описку в резолютивній частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20, а саме замість: «Поновити [PERSON] на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді директора з правових питань відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» зазначити: «Поновити [PERSON] на роботі у відокремленому підрозділі «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» на посаді заступника директора з правових питань відокремленого підрозділу «Атомкомплект» Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом». Як вбачається із матеріалів справи, на підставі наказу т.в.о. президента Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» №55-к від 19.01.2021 позивача поновлено на роботі відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 та ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2020 у справі №761/24929/20. З цим наказом позивач ознайомився 08.02.2021, про що є відмітка на наказі. Крім того, в матеріалах справи міститься копія адвокатського запиту від 27.01.2021 за підписом представника позивача - адвоката Нефьодова С.М., адресованого до відповідача, щодо надання інформації про негайне виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі. У відповідь на адвокатський запит відповідач листом № 01-1471/07-вих від 03.02.2021 повідомив представника позивача, що наказом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» №55-к від 19.01.2021 позивача поновлено на роботі. За таких обставин, до роботи позивача було допущено 08.02.2021. Відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах пропоновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Верховний Суд у постанові від 24.01.2019 (справа №760/9521/15) роз`яснив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави. Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням. Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. Крім того, судом приймається до уваги, що 03.12.2020 в судовому засіданні під час проголошення вступної та резолютивної частини рішення суду у справі №761/24929/20 був присутній представник відповідача. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що, починаючи з 03.12.2020, відповідач вважається таким, що ознайомлений з рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 у справі №761/24929/20, яке передбачало, серед іншого, і поновлення позивача на посаді, яку він займав до свого незаконного звільнення. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що допущення судом описки в рішенні суду призвело до затримки в поновленні на роботі позивача. Суд не погоджується з вказаними доводами відповідача, оскільки останній не надав жодних переконливих обґрунтувань, що допущена описка в судовому рішенні стала основною причиною неможливості негайного виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03.12.2020 в частині поновлення працівника на роботі. Крім того, відповідачу, саме як роботодавцю, було достеменно відомо з якої саме посади звільнено позивача та на яку він просив суд його поновити. На підтвердження своїх заперечень проти позову відповідач до відзиву на позовну заяву надав копії актів про повідомлення працівника про поновлення його на роботі за рішенням суду та про неможливість зв`язатися з працівником за телефоном як доказ того, що він вживав заходів щодо фактичного допуску позивача до виконання його посадових обов`язків. Суд, дослідивши вказані письмові докази, дійшов висновку, що копії актів про повідомлення працівника про поновлення його на роботі за рішенням суду та про неможливість зв`язатися з працівником за телефоном, жодним чином не можуть підтверджувати факт належного інформування позивача про необхідність приступити до роботи, тобто на підставі цих письмових доказів не можна встановити чи дійсно працівники кадрової служби відповідача за телефоном повідомляли позивача про виконання рішення суду. Єдиним належним способом інформування позивача про поновлення його на роботі можливо вважати направлення відповідного листа та копій документів за допомогою поштового зв`язку. До того ж, суд звертає увагу, що листи, які відповідач направляв на адресу позивача за допомогою поштового зв`язку датовані 19.01.2021, а лист відповідача від 03.02.2021 на адвокатський запит від 27.01.2021 представник позивача отримав 05.02.2021. Отже, відповідач не довів належними та достовірними доказами, що допущена описка в рішенні суду вплинула на можливість його негайного виконання в частині поновлення позивача на роботі, а письмові докази, подані відповідачем, жодним чином не підтверджують факту належного інформування позивача про необхідність приступити до роботи. На цій підставі суд дійшов висновку, що відповідач не виконав вимоги ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положення ст. 236 КЗпП України, передбачають, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. З огляду на зазначене положення затримка виконання роботодавцем рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне встановлений чинним трудовим законодавством обов`язок роботодавця виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки. Також, слід зазначити, що хоча положеннями вказаної правової норми і передбачено звернення працівника із заявою про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, а цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різницю в заробітку за час затримки, - в даному випадку [PERSON] скористався таким своїм правом звернення до суду, однак шляхом подання позову, що не являється процесуальним порушенням і не позбавляє його права на отримання належних виплат. Починаючи з 03.12.2020 до 05.02.2021 у позивача з вини відповідача існував вимушений прогул, період якого становить 44 робочі дні. Для вирахування середнього заробітку суд бере за основу середньоденну заробітну плату в розмірі 4 080,29 грн, що підтверджується довідкою від 05.11.2020, виданої ДП НАЕК «Енергоатом». Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва 03.12.2020, а саме: з 03.12.2020 по 05.02.2021 включно ( 44 робочих дні х 4 089,29 грн.), що складає 179 532,76 грн. Позивачем через підсистему Електронний суд було отримано заяву відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності. Як видно зі змісту поданої заяви, відповідач просить суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності до позовної вимоги про стягнення 179 532,76 грн. середнього заробітку за період затримки у виконанні рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді, з причини пропуску тримісячного строку, встановленого ч.2 ст. 233 КЗпП України, в чинній редакції на момент звернення з позовною заявою до суду. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (який набрав чинності з 19 липня 2022 року), частини першу і другу статті 233 викладено в такій редакції:«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)». Встановлені фактичні обставини свідчать, що спірні правовідносини по справі виникли до набрання чинності Законом від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (набрав чинності 19 липня 2022 року). Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року№ 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Отже, на момент виникнення між сторонами вказаних правовідносин щодо виникнення у відповідача зобов`язання сплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення суду від 03.12.2020 у справі № 761/24929/20, нормами КпАП України було визначено право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, в даному випадку суд вважає за необхідне зазначити, що законодавцем взагалі не встановлено будь-яких строків для відповідних звернень працівника до суду за виплатою йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення його на роботі відповідно до положень ст.236 КЗпП України. Таким чином, враховуючи вищевказані положення чинного законодавства, позивачем не пропущені строки звернення до суду з даним позовом, а тому відсутні підстави для застосування строків позовної давності та відмови у задоволенні позову з цих підстав. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином інші доводи сторін не впливають на зазначені висновки суду. Суд, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи по суті та ґрунтуються нормах чинного законодавства України, приходить до висновку про задоволення позову повністю. Щодо розподілу судових витрат суд керується правилами ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1795,33 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved