Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Представниця [PERSON] - адвокатка Сидоренко І.О. звернулася до Ленінського районного суду м. Полтави з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., 22.12.2021, зареєстрований в реєстрі за №28166, про стягнення з позивачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів», заборгованості сумі 12 973,33 грн., та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позову представниця позивачки зазначила, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гуріної Т.В. перебуває виконавче провадження [NUMBER] про стягнення з позивачки на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованості сумі 12 973,33 грн згідно кредитного договору №901/2609197-СК від 05.07.2016 укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] на підставі виконавчого напису №28166 від 22.12.2021, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. В рамках вказаного виконавчого провадження постановою приватного виконавця від 19.12.2023 накладено арешт на кошти боржника, що унеможливило користування [PERSON] її банківським рахунком та вільне розпорядження належними їй грошовими коштами. Відповідно до виконавчого напису, стягнення провадиться внаслідок невиплати позивачкою в строк грошових коштів, отриманих на підставі кредитного договору №901/2609197-СК від 05.07.2016 укладеного між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] правонаступником якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів». Позивачка категорично не погоджується з вищезазначеним виконавчим написом та вважає, що зазначений виконавчий напис було вчинено з грубим порушенням норм Закону України «Про нотаріат» та постановою КМУ від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», оскільки нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином в безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом. Позивачка не знала про наявність договору факторингу та не мала можливості оспорити розмір заборгованості або її факт. У тексті виконавчого напису міститься посилання на договір факторингу №НІ/11/3-Ф від 20.05.2021, проте, через відсутність зазначеного договору не можливо встановити розмір та наявність заборгованості взагалі. Крім того, виконавчий напис було вчинено на договорі який не був нотаріально посвідчений. Враховуючи викладене, позивачка вважає що вимога відповідача не є безспірною, а отже, не підлягає задоволенню в порядку вчинення виконавчого напису нотаріусом, тому зазначений виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 25.12.2023 відкрито провадження у справі, вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. 17.01.2024 представником відповідача було надано відзив на позовну заяву, в якому він просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити. Вважає позовну заяву безпідставною, необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню з огляду на таке. 05.07.2016 між АТ «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №901/2609197-СК. 20.05.2021 між АТ «ТАСКОМБАНК» було укладено договір відступлення прав вимоги №НІ/11/3-Ф, відповідно до якого відповідач є правонаступником усіх прав і обов`язків АТ «ТАСКОМБАНК», в тому числі і за вищезазначеним кредитним договором. Щодо твердження позивачки про те, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не було враховано та перевірено факт безспірності (наявності чи відсутності спору) щодо заборгованості, представник вказав, що відповідачем було виконано вимоги передбачені п.2 Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», та подано приватному нотаріусу вичерпний перелік документів для вчинення виконавчого напису, а саме: оригінал кредитного договору та розрахунок заборгованості за кредитним договором, а отже виконавчий напис вчинений 22.12.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. за №28166, не підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, оскільки зазначену у ньому заборгованість можна вважати безспірною. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача витрат у вигляді професійної правничої допомоги в сумі 5 000,00 грн, представник відповідача зазначив що позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є шаблонним документом, підготовка якого не потребує багато часу, значних зусиль, особливих навичок і знань і не може вважатися складною. Судова практика з таких питань є сталою. Отже витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з зі складністю справи, не відповідають критерію реальності витрат та розумності їхнього розміру, а отже відсутні підстави для стягнення їх з відповідача. Також, представник відповідача зазначив про те,що у позовній заяві відсутні відомості про наявність чи відсутність електронного кабінету у сторін по справі, а відтак подана позовна заява не відповідає вимогам п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України та має бути повернута заявнику без розгляду. 19.01.2024 представницею позивачки було надано відповідь на відзив, у якій вона підтримала позовні вимоги та на аргументи викладені у відзиві на позовну заяву, зазначила таке. Відповідачем не було надано до матеріалів справи будь-яких доказів, що підтверджували б перехід до нього права вимог за кредитним договором №901/2609197-СК від 05.07.2016. Також, виконавчий напис було вчинено на поданому до приватного нотаріуса кредитному договорі, який не було нотаріально посвідчено, що не заперечується відповідачем. Крім того, постановою Київського апеляційного суду від 22.02.2017 у справі №826/20084/14, було визнано нечинною Постанову КМУ від 26.11.2014 №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема у частині п.2 Постанови КМУ від 29.06.1999 №1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Витрати на професійну правничу допомогу, понесені позивачкою є обґрунтованими, ціна послуг відповідає їх ринковій вартості та підтверджуються відповідними доказами. Підстави щодо залишення позовної заяви без розгляду визначені в ст.257 ЦПК України та є вичерпними, Підстава, про яку зазначено відповідачем у відзиві вказана норма не містить. В судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися. Представниця позивачки надала до суду заяву, в якій просила розгляд справи проводити без її та позивачки участі. Також зазначила, що позивачка позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив розглядати справу за відсутності відповідача. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Тамара Миколаївна, в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, правом на подання до суду письмових пояснень по справі не скористалася. Приватний виконавець виконавчого округу Полтавської області Гуріна Тетяна Вікторівна в судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомила, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, правом на подання до суду письмових пояснень по справі не скористалася. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з копією виконавчого напису №28166 від 22.12.2021, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., на підставі ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку Документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою КМУ від 29.06.1999 №1172, запропоновано стягнути з [PERSON] , невиплачені в строк грошові кошти на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» якому Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» на підставі договору факторингу №НІ/11/3-Ф від 20.05.2021 відступлено право вимоги за Кредитним договором №901/2609197-СК. Від 05.07.2016 укладеного між АТ. «ТАСКОМБАНК» та [PERSON] . Стягнути з [PERSON] за період з 20.05.2021 по 30.11.2021.включно суму у розмірі 12 973,33 грн, яка складається з: -5116,59 грн - заборгованість за тілом кредиту; -5078,66 грн - заборгованість по відсоткам; -1228,08 грн - заборгованість по комісіям; -1500,00 грн - заборгованість за пенею та штрафами; -50,00 грн - плата за вчинення виконавчого напису. Як вбачається з копій постанов Приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гуріної Т.В., 22.02.2022 було відкрито виконавче провадження [NUMBER], щодо виконання виконавчого напису №28166 від 22.12.2021, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., за яким пропонується стягнути з позивачки на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість в розмірі 12 973,33 грн. 19.12.2023 було накладено арешт на грошові кошти що належать боржнику [PERSON] . Відповідно до ст. 18 Цивільного кодексу України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. 1 ст. 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 із змінами та доповненнями (надалі - Порядок). Так, згідно зі ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому ст. 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172 (надалі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі та Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, пунктом 2 Переліку документів, передбачено, що для одержання виконавчого напису за кредитним договором, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Разом з тим, пункт 2 вказаного переліку був визнаний незаконним та нечинним у повному обсязі згідно із постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14. Вказана постанова суду є чинною. В пункті 1 вищевказаного Переліку документів визначено, що для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, постанова № 662, якою вносилися зміни до Переліку документів, що передбачали можливість вчинення нотаріусами виконавчих написів на кредитних договорах, не посвідчених нотаріально, яка набрала чинності 10 грудня 2014 року, втратила чинність (у частині) 22 лютого 2017 року з набранням законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від у справі № 826/20084/14. Таким чином, з 22.02.2017 кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Подібна позиція наведена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17, в якій, зокрема, суд зазначив: «Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 27 березня 2017 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника». Суд звертає увагу на те, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що відповідно виключає можливість спору щодо її розміру, строку, за який вона нарахована тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не тільки кредитора, а й самого боржника, або ж беззаперечно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі та саме за цей період. Законодавством не визначений вичерпний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Відповідачем не було надано доказів того, що ним до нотаріуса були надані будь-які документи, що підтверджують безспірність заборгованості у вказаний у виконавчому написі період. Зокрема, відповідачем не було надано доказів подання ним нотаріусу виписки з рахунку позивача, яка б містила обов`язкові реквізити, що повинні бути вказані у ній згідно п. 61, 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України (дата здійснення останніх (попередніх) операцій по рахунку, код валюти, суми операцій (відповідно за дебетом або кредитом) тощо). Без цих відомостей з виписки абсолютно неможливо з`ясувати коли і які саме суми були отримані позивачем від банку, коли були нараховані відсотки, в якому розмірі та за який період було нараховано відсотки, яким є розмір заборгованості та чи існує заборгованість взагалі. Отже, суду не було надано доказів того, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом за наявності документів, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Також, суду не було надано доказів того, що виконавчий напис вчинено на підставі договору, який був нотаріально посвідченим. З урахуванням визнання судом з 22.02.2017 нечинним пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, видача таких виконавчих написів після 22.07.2017 можлива лише за умови пред`явлення оригіналу нотаріально посвідченого договору (договорів). Враховуючи зазначене, суд не приймає до уваги доводи відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, щодо надання до приватного нотаріуса вичерпної кількості документів передбачених Переліком. Також, копія договору відступлення прав вимоги № НІ/11/З-Ф від 20.05.2021, на який посилається відповідач у відзиві, до суду не надана, а отже, матеріали справи не містять доказів переходу до відповідача права вимоги за кредитним договором №901/2609197-СК від 20.05.2021, який було укладено між [PERSON] та АТ «ТАСКОМБАНК». Отже, оспорюваний виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам закону, в той час як заборгованість, яка вказана у цьому написі, не є безспірною. Факт наявності цього виконавчого напису суттєво порушує права позивача. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими, а порушене право позивачки підлягає захисту шляхом визнання вищенаведеного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Щодо стягнення судових витрат. Процесуальні питання розподілу судових витрат визначено статтею 141 ЦПК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справ, покладаються, у разі задоволення позову на відповідача. При зверненні до суду із позовом позивачкою був сплачений судовий збір подання позовної заяви в розмірі 1073,60 грн. (квитанція №6605-0920-8745-8330 від 20.12.2023). Крім того, позивачкою був сплачений судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 536,80 грн. (квитанція № 3YU2-FSRE-133E від 20.12.2023). У зв`язку із задоволенням позову, сплачений позивачкою судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Також позивачкою заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на правову професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу . Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Отже, підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. В ст. 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з тим, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений у Договорі у вигляді фіксованої суми, не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу. Позивачкою на підтвердження понесених витрат надано копію витягу з договору про надання правничої допомоги №б/н від 20.12.2023, акти приймання-передачі юридичних послуг№1 та №2 до договору про надання правничої допомоги №б/н від 20.12.2023 , та квитанцію від 20.12.2023 № 13 на суму 5000,00 грн. Відповідно до положень п.3.1 витягу з Договору про надання правничої допомоги від 20.12.2023 адвокатський гонорар обчислюється у фіксованому розмірі та становить 5000,00 грн. У відзиві на позов відповідач не погодився із заявленим позивачем розміром витрат на правничу допомогу, оскільки, на думку відповідача, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є не співмірними зі складністю справи та не відповідають критерію реальності та розумності їхнього розміру. В обґрунтування свого твердження відповідач зазначив, що позовна заява про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, є шаблонним документом, підготовка якого не потребує багато часу, значних зусиль, особливих навиків та знань, і не може вважатися складною юридичною роботою. Отже, витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю виконанню роботи та непропорційними до предмета позову. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 03.08.2022 у справі № 487/4983/20 (провадження № 61-2707св22) суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат. При визначенні суми відшкодування витрат на правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Позивачкою доведена реальність судових витрат; дійсна необхідність вбачається з загальної ситуації, в якій опинилися позивачка , яка була вимушена вчиняти заходи щодо свого захисту в судовому порядку; відповідачем не доведена неспівмірність витрат зі складністю справи та їх непропорційність до предмета позову, а також те, що його фінансовий стан свідчить про непомірність покладення на нього тягаря сплати витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі. Суд з огляду на умови договору про надання правової допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом всіх процесуальних документів від імені і в інтересах позивачки, дійшов висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. є реальними, співмірними зі складністю цієї справи, підтвердженими матеріалами справи, відповідають критерію розумності їхнього розміру, підстав для зменшення розміру суми цих витрат у суду немає. Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.141 ЦПК України, суд враховує ухвалення рішення на користь позивача, а тому вважає за необхідне стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» на користь [PERSON] в якості відшкодування документально підтверджених судових витрат: по сплаті судового збору в розмірі 1610,40 грн. та витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved