Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

07.12.2023 до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.09.2021 між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2037386575, на підставі якого банк надає позичальнику кредит, а позичальник отримує його на умовах, передбачених кредитним договором. Кредит видається у розмірі 50000,00 грн на споживчі цілі, 2400,00 грн - на придбання послуг із страхування «Страхування від нещасного випадку» у СК «Арсенал Лайф». Дата остаточного повернення кредиту - 03.09.2023 (п. 1.1 кредитного договору). Загальний розмір кредиту складає 52400,00 грн. Відповідно до п. 1.2. кредитного договору протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 28,8% річних. Повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів (п.1.3. кредитного договору). АТ «ОТП Банк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав повністю, а саме надав [PERSON] кредитні кошти у розмірі 52400,00 грн. 30.06.2023 та 07.07.2023 АТ «ОТП Банк» направив на адресу відповідача вимоги про погашення заборгованості, однак [PERSON] дані вимоги проігнорував та погашення заборгованості не здійснив. Відтак, у зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором №2037386575 від 03.09.2021, станом на 13.07.2023 у відповідача утворилася заборгованість в сумі 48932,84 грн, з яких 31887,98 грн - сума заборгованості за тілом кредиту, 9775,27 грн - сума заборгованості за відсотками, 7269,59 грн - сума заборгованості за комісією за розрахункове обслуговування, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 2684,00 грн. Ухвалою суду від 12.12.2023 відкрито провадження у справі № 141/913/23 та з врахуванням вимог ст. 274 ЦПК України вирішено розгляд справи провести в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін 09.01.2024, а також зобов`язано позивача надати суду докази сплати відповідачем заборгованості за укладеним кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021, та зобов`язано відповідача надати суду докази погашення боргу за укладеним кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021. 03.01.2024 на електронну адресу суду надійшло клопотання представника позивача АТ «ОТП Банк» Лісової В.Ю. № 3209/2022 від 03.12.2023, зі змісту якого убачається, що відповідач [PERSON] вносив платежі на погашення заборгованості за кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021, у зв`язку з чим його заборгованість перед позивачем зменшилась та становить 44063,25 грн. Судове засідання, призначене на 09.01.2024, не відбулось та було відкладено на 13.02.2024, у зв`язку з неявкою сторін. Позивач Акціонерне товариство «ОТП Банк», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання 13.02.2024 не з`явився, повноважного представника до суду не направив. Натомість, у позовній заяві та заяві від 16.01.2024 представник АТ «ОТП Банк» Лісова В.Ю. просила суд позов задовольнити повністю, розгляд справи здійснювати за відсутності представника позивача, а також не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення судом заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання 13.02.2024 повторно не з`явився, належним чином повідомлявся про час, день та місце розгляду справи шляхом скеровування коресподенції суду по місцю реєстрації, однак відзив до суду не подав, причини поважності неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. При цьому, конверти з кореспонденцією суду про виклик в судові засідання, надіслані на адресу місця реєстрації відповідача, повернуто до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». За змістом пунктів 116, 117 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 р. № 270, у разі невручення рекомендованого листа з позначкою "Судова повістка" з поважних причин рекомендований лист разом з бланком повідомлення про вручення повертається за зворотною адресою не пізніше ніж через п`ять календарних днів з дня надходження листа до об`єкта поштового зв`язку місця призначення із зазначенням причин невручення. Поштові відправлення повертаються об`єктом поштового зв`язку відправнику у разі, зокрема, якщо адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до частин 2, 4, 6, 7 ст. 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: 1) юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань; 2) фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою (ч. 9 ст. 130 ЦПК України). Згідно п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Отже, у разі якщо судове повідомлення направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною чи встановленою судом інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи, і повернуто відділом поштового зв`язку з посиланням на відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, відмовою адресата від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до частини першої, пунктів 1-2 частини другої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). При вирішені питання щодо можливості проведення судового розгляду за відсутності відповідача суд враховує, що провадження по даній справі відкрито 12.12.2023, строки для подання заяв по суті справи, визначених статями 191, 193, 199 ЦПК України закінчились, а відзив та зустрічний позов на позовну заяву в строки встановлені ухвалою суду від 12.12.2023 відповідачем подано не було. Поряд з цим, частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Крім того, відповідно до вимог ст. 275 ЦПК України суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Таким чином, подальше відкладення розгляду даної справи буде порушувати права позивача на своєчасний судовий розгляд справи. Ухвалою суду від 13.02.2024 постановлено провести заочний розгляд справи №141/913/23 за позовом Акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи № 141/913/23, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 03.09.2021 між АТ «ОТП Банк» до [PERSON] було укладено кредитний договір №2037386575, за умовами якого загальний розмір кредиту складає 52400,00 грн, а саме 50000,00 грн - на споживчі цілі та 2400,00 грн - на придбання послуг зі страхування у продавця 1 «Страхування від нещасного випадку», дата остаточного повернення кредиту - 03.09.2023 (п.1.1. розділу 1 кредитного договору). Відповідно до п.1.2. розділу 1 кредитного договору протягом дії кредитного договору для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка у розмірі 28,8% річних. Згідно з п. 1.3. розділу 1 кредитного договору, повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів. Як убачається з додатку №1 до кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021, а саме графіку платежів та розрахунку загальної вартості кредиту, строк кредиту складає 24 місяці, щомісячний платіж позичальника становить 3343,40 грн, крім останнього, розмір якого - 3324,16 грн, загальна вартість кредиту - 80222,36 грн. У паспорті споживчого кредиту, підписаному [PERSON] 03.09.2021, зазначено суму кредиту - 52400,00 грн, мета отримання кредиту - споживчі цілі, спосіб та строк надання кредиту - безготівково, шляхом зарахування на поточний (картковий) рахунок споживача або шляхом видачі суми кредиту у вигляді готівкових коштів через касу банку, у строк, визначений кредитним договором, тип процентної ставки фіксована - 28,8% річних, орієнтовна загальна вартість кредиту - 80222,36 грн. Також 02.09.2021 [PERSON] підписав анкету - заяву на отримання кредиту, в якій зазначив свої персональні дані та відомості про майновий стан, соціальний стан, місце роботи, суму бажаного кредиту у розмірі - 50000,00 грн, строк кредиту - 24 місяці та ціль отримання кредиту - ремонт. Відповідно до меморіального ордеру № 4380110 від 03.09.2021 [PERSON] було перераховано грошові кошти у розмірі 50000,00 грн, призначення платежу - видача кредиту за кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021. Також відповідно до меморіального ордеру № 4380110 від 03.09.2021 [PERSON] було перераховано грошові кошти у розмірі 2400,00 грн, призначення платежу - видача кредиту за кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021. В свою чергу, відповідач не виконав умови взятих на себе зобов`язань, не погашає кредит в повній мірі та не сплачує проценти за користування кредитом, у зв`язку із чим заборгованість [PERSON] станом на 10.01.2024 за кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021 не погашена та становить 44063,25 грн. (з урахуванням часткової сплати відповідачем сум кредиту з моменту відкриття провадження у справі № 141/913/23). Визначаючись щодо спірних правовідносин та встановлених обставин, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 12, 76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 13 та 89 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань щодо своєчасного погашення кредитної заборгованості та процентів за кредитом в строки, передбачені умовами кредитного договору, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи №141/913/23, суд вважає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на його користь заборгованості, а саме тіла кредиту в сумі 28489,33 грн та суми заборгованості за відсотками у розмірі 8304,33 грн, що в загальному розмірі становить 36793,66 грн обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, суд погоджується із розрахунком заборгованості за кредитним договором № 2037386575 від 10.01.2024 в частині тіла кредиту та процентів за користування кредитом, який долучено позивачем до позову, оскільки даний розрахунок здійснений в межах строку кредитування та з урахуванням часткової сплати відповідачем сум кредиту з моменту відкриття провадження у справі № 141/913/23. Натомість, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за розрахункове обслуговування в сумі 7269,59 грн суд зазначає наступне. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2, 3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені статтею 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультра активну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Однак, Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Закону України «Про споживче кредитування», щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічні за змістом спірних правовідносин правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) та у постанові ОП КЦС ВС від 06.11.2023 у справі № 204/224/21. Судом установлено, що згідно до п. 1.1 кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021 та паспорту споживчого кредиту, які підписані сторонами, метою отримання кредиту в сумі 52400,00 грн. є споживчі цілі. Також у п. 1.1 кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021 та у паспорті споживчого кредиту (розділ «Платежі за супровідні послуги кредитодавця, обов`язкові для укладання договору») передбачено сплату відповідачем комісії за управління кредитом щомісячно у розмірі 0,85% від суми кредиту (по 445,40 грн. кожного місяця, загальна сума - 10689,60 грн), детальні суми щомісячних платежів якої також визначено у графіку платежів, який є додатком №1 до кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021. Тобто банком фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Однак, розмір комісії за управління кредитом, який визначено в кредитному договорі № 2037386575 від 03.09.2021 та у паспорті споживчого кредиту, встановлено без уточнення найменування конкретних послуг та систематичності запиту споживачем інформації щодо обслуговування кредитної заборгованості. Поряд з цим, у позовній заяві та розрахунку кредитної заборгованості позивачем вказано, що це є комісія за розрахункове обслуговування, заявлена до стягнення сума якої становить 7269,59 грн. Таким чином, вказані умови кредитного договору не містять розмежування платних та безоплатних послуг, як і не містять найменування цих послуг, а значить передбачають виключно платні послуги стосовно обслуговування кредиту в тому числі, слід розуміти, і послуги на вимогу споживача не частіше одного разу на місяць повідомляти йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надання виписки з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформації про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншої інформації, що суперечить вимогам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», за яким надання таких послуг передбачено безоплатно. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд доходить висновку, що положення кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021, укладеного між АТ «ОТП Банк» та [PERSON] , щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за управління кредитом щомісячно в терміни та у розмірах, визначених п. 1.1 кредитного договору та графіком платежів, що є додатком № 1 до кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021, а саме у розмірі 0,85% від суми кредиту (по 445,40 грн. кожного місяця, загальна сума якої становить 10689,60 грн) є нікчемними, тобто недійсними в силу закону. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 дійшла висновку, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, оскільки положення п. 1.1 кредитного договору № 2037386575 від 03.09.2021, в частині обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за управління кредитом у розмірі 0,85% від суми кредиту є нікчемними, суд доходить висновку, що в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за розрахункове обслуговування (комісії за управління кредитом) в сумі 7269,59 грн слід відмовити. Враховуючи зазначене, позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором № 2037386575 від 03.09.2021 в загальній сумі 36793,66 грн, з яких 28489,33 грн - заборгованість за тілом кредиту, 8304,33 грн - проценти за користування кредитом. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно частин 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 36 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10, вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 141 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір. Отже, з урахуванням положень статті 141 ЦПК України та частковим задоволенням позовних вимог, з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» слід стягнути витрати зі сплати судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2241,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial