Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, просила суд стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу за розпискою від 19 серпня 2021 року, у розмірі 35 000 грн. та суму 3% річних за прострочення грошового зобов`язання за розпискою від 19 серпня 2021 року у розмірі 1602,03 грн. В обґрунтування позову зазначала, що між нею та відповідачем\~ 19 серпня 2021 року укладено договір позики, оформлений борговою розпискою. Відповідно до умов договору оформленого борговою розпискою, позикодавець передала у власність позичальникові, а він прийняв від неї у власність, для тимчасового користування грошові кошти у розмірі 35 000 грн. Вказану суму зобов`язався повернути позикодавцеві до серпня 2022 року, тобто до 01 серпня 2022 року. На сьогоднішній день борг відповідачем не повернуто, чим порушено взяті на себе зобов`язання. Будь якої часткової сплати не було. На її неодноразове прохання про добровільну сплату боргу, відповідач лише обіцяє повернути борг або ж взагалі ухиляється від відповіді щодо строків повернення боргу. На даний час на контакт не йде, мирне врегулювання конфлікту неможливо. Вважає, що відповідача також підлягає стягненню також 3% річних від простроченої суми, що в даному випадку складає 1602,03 грн. Ухвалою судді від 01 березня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження в судовому засіданні з викликом сторін. Представник позивача, адвокат Поліщук Ю.Р.\~ у судове засідання подала заяву про можливість розгляду справи без сторони позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився. Судом вживались заходи стосовно повідомлення відповідача про розгляд справи. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Враховуючи те, що відповідач у встановлений строк відзив на позовну заяву не надав, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом установлено, що 19 серпня 2021 року [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 35 000 грн. із зобов`язанням повернути до серпня 2022 року, про що було складено письмову розписку. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до частини першої статті 598, статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановивши справжню правову природу правовідносин сторін, якими підтверджено правовідносини позики, та факт передання позивачем відповідачу в позику коштів у розмірі 35 000 грн., з огляду на порушення відповідачем зобов`язань щодо повернення суми боргу, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми боргу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Оскільки на день звернення до суду із позовом боргове зобов`язання не виконане з відповідача на користь позивача слід стягнути відповідно до розрахунку, наданого позивачем, який перевірено судом і визнається вірним, 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в період з 01 серпня 2022 року по 08 лютого 2024 року в сумі\~ 1602,03 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики станом на 08 лютого 2024 року в сумі 35 000 грн.,\~ 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 602,03 грн. Положеннями ст. 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Судом установлено, що відповідачем у встановленому законом порядку та строк були надані документи на підтвердження понесених судових витрат на професійну правничу допомогу. За таких обставин, суд вважає за можливе задовольнити вимогу позивача про стягнення з відповідача на її\~ користь витрати на професійну правничу допомогу, пов`язані з розглядом справи у розмірі\~ 7 000 грн. Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат. Таким чином, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved