Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У червні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення коштів. Позов обґрунтовано тим, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.11.2013 року у розмірі 85043,07 грн., відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року залишено без змін. Судами першої та другої інстанції встановлено що [PERSON] було використано кредитних коштів банку на загальну суму 83880,71 грн., а внесено на картковий рахунок суму в розмірі за весь період: 105589,88 грн. Таким чином, з витягу по руху коштів по розрахунковому рахунку [PERSON] судом встановлено, що у останньої переплата за тілом кредиту. Таким чином АТ КБ «Приватбанк» безпідставно набув грошові кошти позивачки в розмірі: 105589,88 - 83880,71 = 21 709,17 грн. Ці кошти відповідач зараховував в якості відсотків, штрафів та інших платежів без достатньої правової підстави. Окрім цього, позивачка просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 19.01.2023 року по 15.06.2023 рік у розмірі 635,43 грн, 3% річних за період з 19.01.2023 року по 15.06.2023 рік у розмірі 264,08 грн, моральну шкоду на підставі ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» у розмірі 2000 грн. Ухвалою суду від 26 червня 2023 року провадження у справі відкрито та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач надав до суду відзив, в якому зазначив, що кошти, які були сплачені позивачем на погашення кредитної заборгованості на свій рахунок та правовідносини між сторонами виникли на підставі договірних відносин і банк зазначених коштів не набував, оскільки позивач добровільно вносила кошти на поповнення свого рахунку. Також не зазначено та не доведено доказів на спричинення моральної шкоди. Крім цього, відповідач просив застосувати строки позовної давності. В судове засідання з`явились представники позивача та відповідача. Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року в задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 14.11.2013 року у розмірі 85043,07 грн., відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 19 січня 2023 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишено без задоволення та рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2022 року залишено без змін. Згідно розрахунків, наданих позивачем, банком було надано грошових коштів на суму 83880,71 грн, а позивачем повернуто банку суму 105589,88 грн. Відповідно до ч. 1 статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають при наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або стеження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Позивач вказав період набування грошових коштів відповідачем з 14.11.2013 року по 27.05.2020 року. Проте, згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивач звернувся до суду 15.06.2023 року, отже з 15.06.2020 року треба розраховувати вимоги, оскільки трирічний строк позовної давності спливає. Але ж 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до підпункту 3 пункту 12 розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Таким чином строк загальної позовної давності продовжується на період дії карантину. Період дії карантину: з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року. Враховуючи норми ст. 257 ЦК України всі банківські операції, що відбулися за період з 02 квітня 2017 року по 02 квітня 2020 року мають продовжені строки позовної давності. Отже розрахунки з 02.04.2017 року мають вважатися не пропущеним строком позовної давності. Враховуючи ці обставини вбачається, що за період з 02 квітня 2017 рік по 28.11.2020 рік банк надав позивачу в користування грошові кошти в розмірі: 22138,08 грн, а позивач повернув банку 24810,52 грн. Кошти, які були повернуті позивачем та стягнуті відповідачем до 02.04.2017 року, вважаються за межами строків позовної давності та не враховуються судом. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд враховує практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди: Постанова Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 р. № 5 [зі змінами, внесеними Постановою Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 р.]: Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Спірні правовідносини виникли із договірних зобов`язань, що не передбачають відшкодування моральної шкоди. Крім того, позивачем за допомогою належних і допустимих доказів не було доведено суду факт спричинення моральної шкоди та в чому вона полягала. За таких обставин, враховуючи строки позовної давності, розрахунки заборгованості та практику Верховного Суду, позов про стягнення коштів підлягає частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню з відповідача різниця повернутої позивачем суми банку та наданої банком суми позивачу 24810,52 - 22138,08 = 2672,44 грн. Як передбачено частиною 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору, тому судовий збір на користь держави підлягає стягненню з відповідача у розмірі, діючому на день звернення позивача до суду, за подання позовної заяви майнового характеру фізичної особою (один відсоток розміру задоволених позовних вимог, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

Outcome: partial