Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

19 лютого 2024 року [PERSON] звернулася до Фастівського міськрайонного суду Київської області із заявою, поданою в порядку окремого провадження, про видачу обмежувального припису відносно [PERSON] , яким просить визначити тимчасові обмеження його прав. В обґрунтування заяви зазначила, що проживає в будинку [ADDRESS] , а її дядько [PERSON] проживає в м. Києві, ніде не працює, пенсіонер. [PERSON] потерпає від насильства зі сторони [PERSON] вже протягом певного часу. Після скандалів, сварок, образ та погроз з боку [PERSON] , заявниця [PERSON] не може належним чином виконувати свої професійні обов`язки, оскільки він не контролює свої дії (вчинки). 14 листопада 2023 року, [PERSON] вчинив домашнє насильство в сім`ї відносно [PERSON] (ображав нецензурними словами та завдав тілесних ушкоджень) на її робочому місці. Після виклику поліції, складено протокол про вчинення домашнього насильства та передано до суду, також, даний факт підтверджується довідкою КНП ФМР «Фастівської БЛІЛ». Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП було закрито в зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Зважаючи на це, заявниця переконана, що вірогідність продовження та повторного вчинення насильства [PERSON] щодо неї, а також, настання наслідків для її здоров`я є дуже високою, тому вимушена звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою судді від 19 лютого 2024 року провадження у справі було відкрито та справу призначено до судового розгляду в порядку окремого провадження. В судовому засіданні заявник вимоги заяви підтримала та просила їх задовольнити. В судове засідання заінтересована особа [PERSON] повторно не з`явився, про дату судового розгляду був повідомлений через оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, проте його неявка не перешкоджає розгляду заяви по суті відповідно до вимог ст.350-5 ЦПК України. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини першої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є\~Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»\~(далі-Закон), який визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 ч.1. ст. 1 згаданого\~Закону\~домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. До переліку осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, входять, в тому числі - колишнє подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти) (ч.2 ст.3 Закону). Відповідно до п. 2 ч.1\~ст. 24 цього Закону\~до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. За п. 7 ч.1\~ст. 1 Закону\~обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з ч.3\~ст. 26 цього Закону\~рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У п.9 ч.1\~ст.1 Закону\~оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Відповідно до п. 1 ч. 1\~ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених\~Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» Згідно з п. 3 ч.1\~ст.350-4 ЦПК України\~у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Відповідно до ч.1\~ст. 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З урахуванням змісту вищевказаних норм, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин та наявності ризиків. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. При розгляді справи судом встановлено, що Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2024 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрити у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. В постанові суду зазначено, що протокол серії ВАД №583552 від 22.11.2023, складений відносно [PERSON] не містить відомостей про наслідки, настання яких є обов`язковою умовою складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Обставини описані в протоколі, а також пояснення свідків, не дозволяють зробити висновок про наявність в діях [PERSON] складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, оскільки в ньому не зазначено не лише форма/вид вчиненого насильства відносно [PERSON] , а й про можливість завдання внаслідок цього шкоди її психічному або фізичному здоров`ю та в чому така шкода виразилась, що є обов`язковою складовою об`єктивної сторони правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, що прямо суперечить принципу правової визначеності. Як видно із доданих до заяви матеріалів, 14 листопада 2023 року [PERSON] зверталася на приймальне відділення КНП ФМР «Фастівська БЛІЛ». Діагноз: забій лівого передпліччя, що підтверджено довідкою ФМР «Фастівська БЛІЛ» (а.с.6). Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Суд вважає важливими обставини, викладені у заяві, разом з тим вони не можуть слугувати підставою для застосування обмежувального припису виходячи з наступного. За змістом поданої заяви заявник посилається на те, що її дядько [PERSON] протягом певного часу застосовує відносно неї психологічне та фізичне насильство. Разом з тим, належних та обґрунтованих доказів таким твердженням не надала. Сам факт звернення до поліції не може свідчити про вчинення [PERSON] насильства стосовно заявниці. У судовому засіданні заявниця пояснила, що вони з дядьком [PERSON] не проживають разом, дядько проживає в м. Києві. Подія, що відбулась 14.11.2023, як пояснила заявниця, була разовою, більше жодного разу вона з дядьком не бачилась, експертизу на наявність тілесних ушкоджень після звернення до лікарні не проходила. Оцінюючи зібрані по справі докази, суд вважає, що обставини, викладені в заяві про видачу обмежувального припису не підтверджені належними та допустимими доказами, а тому свідчать про відсутність підстав для задоволення заяви. Беручи до уваги наведені обставини, на які посилаються учасники справи, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed