Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 30.11.2022 року у справі № 503/1221/22 було розірвано шлюб укладений між ним та відповідачем 13.02.2016 року. При цьому, сторони мають спільних дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , які після розірвання шлюбу проживають разом із відповідачем [PERSON] , а ним сплачуються аліменти. Однак, позивач зазначає, що восени 2023 року дізнався про намір відповідача [PERSON] виїхати разом із дітьми, що на його думку не відповідає інтересам дітей, оскільки вони мають належні умови проживання, навчаються у школі, мають своє коло спілкування і родичів. У зв`язку з чим змушений пред`явити до відповідача відповідний позов шляхом подання до суду позовної заяви, в якій просять суд визначити місце проживання дітей з ним. 01.12.2023 року ухвалою суду (а.с.20-22) у даній справі відкрито провадження та призначено проведення розгляду в порядку загального позовного провадження. Одночасно роз`яснено відповідачу її право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду відзив на позов, а третій особі її право подати у 10 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду письмові пояснення. Копію ухвали надіслано учасникам справи, а відповідачу також копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Водночас із цим суд також вирішив питання про залучення до участі у справі органу опіки і піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, із зобов`язанням позивача виконати вимоги ч.3 ст. 187 ЦПК України; а також витребував від органу опіки та піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору у даній справі щодо визначення місця проживання дітей. У встановлений судом строк відповідач та третя особа не скористалися своїми процесуальними правами учасника справи, відповідно, відзив на позовну заяву та письмове пояснення не подали. 11.12.2023 року ухвалою суду (а.с.35-36), в порядку положень ст. 13 ч.2, 81 ч.7 ЦПК України, було витребувано відомості від 3-го відділу Подільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області про належність [PERSON] , [INFO] , до військовозобов`язаних та чи здійснювались заходи щодо його мобілізації та інформацію від Подільського відділу ГУ ДМС України в Одеській області про те чи документувала [PERSON] дітей - [PERSON] та [PERSON] паспортами громадянина України для виїзду за кордон. 29.01.2024 року ухвалами суду (а.с.71-75) судом було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем, підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її розгляд по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у порядку встановленому ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить роздруківка із офіційного веб-сайті АТ «Укрпошта» з відповідними відомостями про результат надсилання рекомендованого поштового відправлення № 0600247233048 та саме поштове повідомлення № 0690222747070 про вручення 06.02.2024 року рекомендованого поштового відправлення № 0600247233048 із судовою повісткою, яке було надіслано судом на його адресу зазначену ним у змісті позовної заяви (а.с.2) на виконання вимог пункту 2 ч.3 ст. 175 ЦПК України та в своєму клопотанні від 12.12.2023 року (а.с.44-45), яка водночас є його зареєстрованим у встановленому законом порядком місцем проживання (а.с.8). При цьому, раніше, а саме 12.12.2023 року, позивач подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.44-45), в якій також зазначив про підтримання позовних вимог викладених в його позовній заяві у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1, 13 ст. 128 ЦПК України та Порядку надсилання повідомлень і викликів учасникам судового процесу в електронній формі, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 23.01.2023 року № 28, шляхом надіслання їй судової повістки у вигляді SMS-повідомлення, про що свідчить довідка про доставку SMS від 30.01.2024 року (а.с.83) на номер телефона зазначений у змісті поданої нею відповідної заяви від 29.01.2024 року (а.с.78). При цьому, раніше, а саме 12.12.2023 року, відповідач подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності (а.с.42-43), в якій також зазначила про визнання позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Кодимської міської ради Подільського району Одеської області в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання третя особа була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.2 ст. 128 ЦПК України, шляхом доставлення 30.01.2024 року судової повістки до електронного кабінету цієї особи, про що свідчить відповідна довідка про доставку електронного документу. Відповідно до положень ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Водночас із цим п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України передбачає, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. В період 13.02.2016 року до 27.01.2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить копія рішення Кодимського районного суду Одеської області від 30.11.2022 року у справі № 503/1221/22 (а.с.13-14). Сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] видане Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 18.05.2016 року (а.с.9), та сина [PERSON] , [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] видане Кодимським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 15.11.2017 року (а.с.11). Зі змісту позовної заяви вбачається, що після розірвання шлюбу між сторонами їх спільні діти залишилися проживати з відповідачем [PERSON] 13.12.2022 року Кодимським районним судом Одеської області у справі № 503/1222/22 (а.с.27-28), за заявою [PERSON] , було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання малолітніх дітей - дочку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . При цьому, суд звертає увагу на ту обставину, що у відповідності до положень абзацу першого ч.3 ст. 181 СК України кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються тому з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином та обставина, що діти сторін проживають саме з відповідачем [PERSON] знаходить своє доказове підтвердження. Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан строком на 30 діб, який був затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, та в подальшому неодноразово продовжений відповідними Указами Президента України та затвердженими відповідними Законами, внаслідок чого триває до теперішнього часу. 11.12.2023 року судом було постановлено ухвалу про відкриття провадження у даній справі (а.с.35-36), а вже 12.12.2023 року відповідач [PERSON] подала до суду свій відзив на позовну заяву (а.с.40), в якому зазначила про визнання в повному обсязі позовних вимог позивача до неї викладених в позовній заяві, оскільки має намір виїхати на роботу до США, де постійно проживає сім`я її сестри, а також відзначила, що переїзд туди з дітьми може останнім зашкодити, а тому висловила думку про те, що в такій ситуації вважає, що дітям буде краще проживати з батьком. Вище наведена позиція відповідача [PERSON] , висловлена нею у змісті свого відзиву, за своєю суттю співпадає з позицією висловленою позивачем [PERSON] у своїй позовній заяві, а відтак вказує на штучний характер позову у даній справі та існування прихованої мети його пред`явлення. Водночас із цим сторони не порушували перед судом питання про закриття провадження у даній справі на підставі пункту 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України, внаслідок відсутності предмету спору, а на противагу цьому наполягали саме на судовому вирішенні позову з ухваленням рішення. Самі заяви позивача [PERSON] і відповідача [PERSON] (а.с.40-45) стилістично однаково оформлені, з використанням одного шрифту, структури документа, спільних оборотів, побудов речень і тверджень, які є характерними для їх складення одною особою. Внаслідок сумнів у добросовісному здійсненні сторонами своїх процесуальних прав та з метою забезпечення захисту прав і інтересів малолітніх дітей судом, в порядку положень ст. 13 ч.2, 81 ч.7 ЦПК України, було вжито заходів для отримання доказів, які могли підтвердити або спростувати доводи сторін наведені ними в своїх заявах по суті справи - позовній заяві та відзиві на позовну заяву щодо існування дійсного наміру у відповідача [PERSON] виїхати за межі України, зокрема разом із малолітніми дітьми, а також відношення позивача [PERSON] до кола військовозобов`язаних осіб. Згідно листа-відповіді третього відділу Подільського районного територіального центру комплектування та соціальної підтримки Одеської області від 12.12.2023 року за № 2260 (а.с.46), сержант запасу [PERSON] , [INFO] , виключений з військового обліку 17.01.2017 року на підставі пункту 1 ч.6 ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (наказом № 295-ос від 15.12.2016 року зарахований на військову службу до ДПСУ). Згідно листа-відповіді Подільського відділу ГУ ДМС України в Одеській області від 27.12.2023 року за №5136-674/5136.1-23 (а.с.54), за обліками ЄІАС УМП [PERSON] не документувала паспортами громадянина України для виїзду за кордон своїх дітей - [PERSON] та [PERSON] . Зазначене вказує на відсутність самої підготовки для виїзду дітей за межі України, проти чого заперечував позивач [PERSON] в своїй позовній заяві та що ставить під сумнів виправданість самого пред`явлення позову про визначення місця проживання дітей з батьком. В свою чергу висновком органу опіки та піклування (а.с.63-64), затвердженим рішенням виконавчого комітету Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 26.01.2024 року № 867 (а.с.62), наданого суду на виконання вимог ч.4 ст. 19 СК України, визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком визнано недоцільним у зв`язку з тим, що при проведенні 15.01.2024 року (зазначення року «2023» у висновку суд сприймає як явну описку, яка широко розповсюджена на практиці при складені документів у перший місяць календарного року) обстеження умов проживання родини було встановлено, що у дійсності після розірвання шлюбу колишнє подружжя [PERSON] і [PERSON] та своїми дітьми - [PERSON] і [PERSON] продовжують бути зареєстрованими та фактично проживають в одному будинку за адресою: [ADDRESS] . При цьому, в сім`ї тепла атмосфера, батько дітей військовослужбовець, проходить військову службу за контрактом, під час відпустки проживає в одному будинку з дітьми та колишньою дружиною, проводять разом дозвілля. Батько не сплачує аліменти, оскільки надає кошти на утримання дітей. Діти бажають проживати з матір`ю та батьком в одному будинку. Відсутність батька засмучує дітей. Тому орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком за умов того, що вони вже проживають з своїми батьками. Нормативно-правове обґрунтування: У відповідності до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В свою чергу, згідно абзацу першого ч.1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Висновки суду - щодо обґрунтованості позову про визначення місця проживання дітей: За умов встановлення того, що діти - [PERSON] і [PERSON] фактично проживають в одному будинку із батьками - сторонами [PERSON] і [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , то суд не вбачає правових підстав для втручання у порядок, який фактично склався і який відповідає інтересам дітей, шляхом судового визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, оскільки самі батьки проживають не окремо один від одного, навіть після розірвання їх шлюбу, а разом. У зв`язку з чим суд вважає, що пред`явлений позивачем [PERSON] позов до відповідача [PERSON] та сам спір у даній справі має очевидно штучний характер, що у відповідності до положень пункту 3 ч.2 ст. 44 ЦПК України є зі сторони як позивача так і відповідача узгодженим зловживанням процесуальними правами. У відповідності до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Однак, суд у даній справі не вбачає порушення, невизнання або оспорювання прав чи інтересів позивача за захистом яких той звернувся до суду. Згідно пункту 11 ч.3 ст. 2 ЦПК України, однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Відповідно до пункту 5 ч.5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами. Окрім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своєму листі від 24.01.2024 року за вих. № 172/0/208-24 (а.с.68), з метою забезпечення методичною інформацією з питань правозастосування, звертав увагу на ту обставину, що під час дії правового режиму воєнного стану перед судовою системою постали виклики, зокрема, під час розгляду сімейних спорів, пов`язаних з такими відносинами. Серед таких викликів - зростання кількості справ позовного провадження про визначення місця проживання дитини з батьком, в яких позов батька наперед визнається мамою дитини. Таким чином суд вважає, що позов про визначення місця проживання дітей з батьком є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. - щодо вирішення питання про визнання відповідачем позову: З врахуванням очевидно штучного характеру спору у даній справі, то суд вважає за неможливе у відповідності до положень ст. 206 ЦПК України приймати визнання позову висловленого відповідачем [PERSON] також і за результатом судового розгляду, оскільки прийняття такого визнання суперечить закону та порушує права та інтереси малолітніх дітей. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed