Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

29.09.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», згідно якого просить стягнути з відповідача на свою користь в якості відшкодування моральної шкоди, завданої смертю чоловіка на виробництві, суму грошових коштів у розмірі 540 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Стислий виклад позиції позивача. Позовна заява мотивована тим, що позивач являється дружинoю [PERSON] , [INFO] , який з 13.09.1982р. по 11.01.1984р. та з 27.01.1984р. по 07.12.1997р. працював у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». Відповідно до акту № 123 форми Н-1 від 17 грудня 1997 року про нещасний випадок на виробництві, який стався 7 грудня 1997 року о 4 годині 10 хвилин, встановлено причини настання нещасного випадку: виробництво вибухових робіт із вилучення металевого арочного кріплення накладними зарядами; знаходження потерпілих в небезпечній зоні при виробництві вибухових робіт; низька технологічна дисципліна серед робочих та ІТР дільниці ВТБ (БВР), дільниці по видобутку вугілля №7 і майстра-підривника. Відповідач не створив таких умов праці, в яких чоловік позивача міг би виконувати покладені на нього обов`язки безпечно, внаслідок чого [PERSON] загинув під час виконання роботи на робочому місці. У нещасному випадку згідно акту розслідування взагалі відсутня вина [PERSON] . Тобто, [PERSON] помер, перебуваючи з відповідачем у трудових відносинах, у робочий час, не порушуючи жодну норму охорони праці, внаслідок недбалості, протиправної поведінки встановлених Актом осіб. Вина відповідача у смерті [PERSON] і відповідно завдання моральної шкоди членам його сім`ї та рідним полягає у тому, що відповідач не забезпечив безпечних умов праці, у яких би [PERSON] був забезпечений всім необхідним для унеможливлення отримання травм, які стали наслідком його смерті. Позивач втративши свого чоловіка, рідну людину, опору в житті, батька їх дитини-інваліда, що має безповоротну дію, зазнала душевних страждань, що призвело до істотних вимушених змін у житті позивача, яка втратила турботу, моральну та матеріальну підтримку близької людини. Чоловік позивача [PERSON] був завжди для дружини опорою та підтримкою, кожного разу допомагав з вирішення різноманітних питань, що виникали в повсякденному житті позивача. [INFO] у позивача та її чоловіка народилась донька - [PERSON] . Спільну доньку з позивачем, після смерті якого, виховувала одна. Позивач втратила чоловіка та батька її доньки, залишилася без моральної підтримки, подальшої допомоги у вихованні дитини та засобів існування. Позивач внаслідок фатальної помилки та вини відповідача була вимушена покладатися лише на себе у вихованні доньки та її фінансовому забезпеченні, що є дуже складним для матері-одиначки. У зв`язку з тим, що чоловік позивача помер, позивач позбавилась можливості отримувати ті позитивні емоції від життя, ту турботу та допомогу в організації життя і побуту, у тому числі матеріальну допомогу, яку отримувала до смерті чоловіка, а також допомогу у вихованні їх спільної дитини, яка їй наразі дуже необхідна. Згідно додаткових пояснень у справі від 03.01.2024 року, а також відповіді на відзив від 09.01.2024 року, позивач і представник позивача не погодились з доводами та аргументами відповідача, які ним були викладені у відзиві. Право позивача на відшкодування моральної шкоди завданою смертю чоловіка на виробництві відповідача виникло у позивача у травні 1987 року, на той момент вона би не змогла його реалізувати через відсутність нормативного врегулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, але починаючи з 14 жовтня 1992 року, дати набрання чинності Закону України «Про охорону праці», крім частини четвертої статті 19 цього Закону, яка набрала чинності з 1 січня 2003 року, дані правовідносини вже були врегульовані. А так як, моральні страждання у зв`язку втратою чоловіка у позивача тривають дотепер, правовідносини продовжують існування після набрання чинності ЦК України 2004 року, то позивач може реалізувати своє право на компенсацію моральної шкоди завданої смертю чоловіка на виробництві відповідача. зважаючи на те, що моральна шкода позивачу завдана смертю чоловіка на виробництві, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача так як смерть має безповоротну дію, тому душевні страждання, призвели до істотних вимушених змін у житті позивача, яка втратила турботу та підтримку близької людини істотність вимушених змін життя в результаті смерті чоловіка. Факт моральних страждань є очевидним і не потребує доказуванню іншими засобами доказування. З урахуванням вище зазначеного, зважаючи на те, що моральна шкода позивачу завдана смертю чоловіка на виробництві, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивача так як смерть має безповоротну дію, тому душевні страждання, призвели до істотних вимушених змін у житті позивача, яка втратила турботу та підтримку близької людини істотність вимушених змін життя в результаті смерті чоловіка. За таких обставин позивач вважає обґрунтованим розміром моральної шкоди вважає суму у 540 000,00 грн., оскільки саме така сума зможе мінімально компенсувати втрати, яких зазнала позивач, та відновити хоча б частково її моральний стан. Стислий виклад позиції відповідача. 05 грудня 2023 року відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Висунення позивачкою, яка є дружиною загиблого на виробництві працівника, вимог про відшкодуванню моральної шкоди завданої їй при виконанні трудових обов`язків її чоловіком (а не безпосередньо нею) - є незаконним і безпідставним. Виплата моральної шкоди утриманцям загиблого на виробництві - цими нормативними актами не передбачена і не виплачувалась. Всі виплати, які були передбачені вищевказаними нормативними актами, позивачці, яка на день смерті [PERSON] - підприємством було сплачено. Відповідно до Приказу Державної холдингової компанії «Павлоградвугілля» Шахта ім. Н.І. Сташкова №988 від 18.12.1998 року та Приказу №1092 від 26.12.1997 року [PERSON] отримала на шахті ім. Н.І. Сташкова одноразову допомогу в сумі 45386 гривень 88 копійок згідно Довідки від 24.06.2005 року. Також, [PERSON] отримувала на Шахті ім. Н.І. Сташкова щомісячний регрес з 1997 по 2001 рік, в загальній сумі було сплачено 20091 гривня 97 копійок згідно Довідки від 24.06.2005 року. Нормативні акти, які діяли на час виникнення правовідносин - 07.12.1997р. не передбачали відшкодування моральної шкоди утриманцям, внаслідок втрати годувальника, смерть якого настала від нещасного випадку на виробництві, а тому нема підстав для ствердження про те, що підприємством були порушені законні права позивачки, яка не перебувала в трудових відносинах з підприємством і сама безпосередньо не потерпала від нещасного випадку на виробництві. Згідно діючого на час виникнення правовідносин (07.12.1997р.) законодавства, законних підстав для покладення на підприємство обов`язку по відшкодування моральної шкоди утриманцям в зв`язку з втратою годувальника внаслідок нещасного випадку на виробництві - нема. З дня виникнення правовідносин - 07.12.1997р. по день звернення до суду з позовною заявою - 29.09.2023р. пройшло 26 років, що відповідно до ч.1 ст.80 ЦК України 1964р. і ч.4 ст.267 ЦК України 2004р. є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. До позовної заяви не додано жодних документів, які підтверджували б факт заподіяння Позивачу моральної шкоди. Заяви, клопотання; інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду відкрито загальне позовне провадження у справі, витребувано у відповідача копію акту форми Н-5 розслідування причин нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, який стався із [PERSON] . На виконання вказаної ухвали представник відповідача повідомив, що акт за формою Н-5 не складався. Ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав заяву, згідно якої просив провести розгляд справи без його участі. Представник відповідача підтримав доводи відзиву, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 липня 1982 року. [INFO] у подружжя народилась донька - [PERSON] . З 13.09.1982 року по 11.01.1984 року та з 27.01.1984 року по 07.12.1997 року [PERSON] працював у різних структурних підрозділах Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля». [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до п.11.3. акту № 123 форми Н-1 від 17 грудня 1997 року про нещасний випадок на виробництві, який стався 7 грудня 1997 року о 4 годині 10 хвилин, встановлено причини настання нещасного випадку: виробництво вибухових робіт із вилучення металевого арочного кріплення накладними зарядами; знаходження потерпілих в небезпечній зоні при виробництві вибухових робіт; низька технологічна дисципліна серед робочих та ІТР дільниці ВТБ (БВР), дільниці по видобутку вугілля №7 і майстра-підривника. Відповідно до п.11 акту, 6 грудня 1997 року в ІV зміну помічником начальника дільниці по видобутку вугілля [PERSON] гірничому майстру [PERSON] був виданий наряд на виїмку вугілля комбайном в 706 лаві в кількості 300 тн, на кріплення сполучення лави із штреками і виробництво вибухових робіт на верхньому сполученні лави (руйнування металевого верхняку арочного кріплення), що вже явилось одним із основоположних небезпечних виробничих факторів, так як виробництво вибухових робіт у вугільних шахтах по вилученню металевого кріплення заборонено Єдиними правилами безпеки при вибухових роботах. Для чого була виписана наряд-путівка і технологічна карта на виробництво вибухових робіт, нібито для зняття з «жорсткої» бази 128 секції на сполученні із 706 бортовим штреком. Про положення на верхньому сполученні, про те, що верхняк арочного кріплення упирається в ґрунт штреку і заважає черговій засувці натяжної головки конвеєра СП-202 лави, був проінформований помічником начальника дільниці [PERSON] по телефону о 22 годині, начальник дільниці [PERSON] . [PERSON] по телефону обговорив з начальником дільниці різні варіанти вилучення заважає задвижці конвеєра верхняка, в тому числі і при допомозі вибухових робіт. Начальник дільниці [PERSON] в категоричній формі не заборонив виробництво вибухових робіт, сказав [PERSON] - «дивись, на твій розсуд». Для виконання робіт на верхньому сполученні ланковим [PERSON] були виведені три людини - гірники очисного забою: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким на місці був виданий наряд: підкріпити сполучення, сховати електричні кабелі. О 2 годині 15 хвилин гірничий майстер [PERSON] подзвонив по телефону на склад ВМ і повідомив майстру- підривнику [PERSON] про готовність до вибухових робіт. Майстер-підривник [PERSON] по приходу на 706 бортовий штрек, в районі енергопотягу зустрівся з гірничим майстром [PERSON] , який запропонував його провести вибухові роботи по видаленню верхняка арочного кріплення. Знаючи, що виробництво вибухових робіт накладними зарядами у вугільних шахтах заборонено, майстер-підривник [PERSON] погодився із цією пропозицією та віддав [PERSON] наряд-путівку для оформлення. Гірничий майстер [PERSON] зробив відмітку про дозвіл виробництва вибухових робіт (4 години 10 хвилин)., призначив гірника очисного забою [PERSON] для виводу людей із706 лави по 706 збірному штреку на свіжу струю, а [PERSON] для виводу людей по 706 бортовому штреку до заїзду. Не переконавшись в тому, що люди пішли у безпечне місце, гірничий майстер [PERSON] дозволив майстру-підривнику [PERSON] приступити до виготовлення заряду і виробництву вибухових робіт методом накладних зарядів. Не маючи досвіду виробництва вибухових робіт по вилученню металевого арочного кріплення майстер-підривник [PERSON] в жолоб спецпрофілю верхняка висипав вміст двох патронів амоніта Т-19 (600 гр.), спорудив таким чином осколковий «снаряд», що також являється одним із небезпечних виробничих факторів. О 4 годині 10 хвилин після виготовлення заряду і підключенню магістральних проводів майстер-підривник [PERSON] не пішов на належну в даній ситуації відстань, не менше 150 м, а зробив підрив з відстані 15 м, сховавшись за корпус маслостанції. Гірничий майстер [PERSON] , гірник очисного забою [PERSON] , електрослюсар [PERSON] (постовий) не пішли в безпечне місце, згідно схеми розстановки постів і знаходились на відстані 35...38 м від місця виробництва вибухових робіт, що також виявилося небезпечним виробничим фактором, в результаті розлетівшимися осколками металевого верхняка був смертельно травмований гірник очисного забою [PERSON] і травмований гірничий майстер [PERSON] . Відповідно до п.13 акту №123 форми Н-1 встановлено осіб, які допустили порушення вимог законодавства і інших нормативних актів про охорону праці: [PERSON] , помічник начальника дільниці по видобутку вугілля №7, гірничий майстер [PERSON] , майстер-підривник [PERSON] , електрослюсар підземної дільниці по видобутку вугілля №7 [PERSON] , заступник начальника дільниці ВТБ по БВР [PERSON], начальник дільниці по видобутку вугілля №7 [PERSON] , головний інженер шахти [PERSON] . Норми права, які застосував суд, та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ч.1, 2, 3, 5 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. ст.440, 440-1 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. При цьому, відповідно до ст.441 ЦК УРСР, організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст.450 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, відповідно до ч.2 ст.456 ЦК УРСР в разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ч.1, 3 ст.13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників в галузі охорони праці. Також, у відповідності до вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності згідно ст.83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються. Дана норма також регламентується п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень та у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. Відповідно ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Виходячи з аналізу наведених норми закону вбачається, що право на відшкодування моральної шкоди чоловікові, дружині, батькам, дітям, а також особам, які проживали з померлим однією сім`єю виникає у разі, якщо встановлено причинний зв`язок між смертю фізичної особи та ушкодженням здоров`я на виробництві. Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). З огляду на вищезазначене вбачається, що внаслідок незабезпечення відповідачем, роботодавцем, безпечних умов праці позивач втратила свого чоловіка. Втрата є такою, що не може бути відновлена, а тому її душевні страждання будуть тривати і надалі. Відповідно до положень ст.6 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992р. N2694-XII (зі змінами та доповненнями), які діяли на час виникнення правовідносин, передбачено, що умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Статтею 153 Кодексу законів про працю України передбачено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників. Згідно зі ст.440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати 150 мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України №472 від 23.06.1993 року). Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст.83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 7100 гривень, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, дорівнює 35500грн., а максимальний - 1 065 000 грн. Судом встановлено, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв`язку з втратою близької людини - чоловіка, смерть, якого настала внаслідок нещасного випадку на підприємстві відповідача. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнає позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги конкретні обставини по справі, невідворотність, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 300000 грн., що буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості, та не приведе до безпідставного збагачення. Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або у розмірі, визначеному законом. У попередній редакції зазначена норма права передбачала, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Тобто з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом». Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чинним податковим законодавством передбачено, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку. Вказана правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі №598/438/21. У зв`язку із зазначеним, моральна шкода на користь позивача підлягає стягненню без утримання податку та обов`язкових платежів. Розподіл судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 2 ч. 1ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи звільняються від сплати судового збору. Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню дохід держави судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 3000 грн.

Outcome: partial