Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

1. Стислий виклад позиції сторін В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що разом із своїм чоловіком проживає в будинку по [ADDRESS] . Перед виїздом за межі України [PERSON] та його мати доручили позивачу доглядати за 9/20 частини вказаного будинку, у тому числі сплачувати комунальні платежі за користування майном. Своєю чергою, [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на вказану частину будинку на підставі заповіту свого діда [PERSON] . Однак [PERSON] не зареєстрував видане свідоцтво в Могилів-Подільському бюро технічної інвентаризації. Посилаючись на норми Цивільного кодексу України щодо набуття права власності за набувальною давністю, позивач просила визнати право спільної часткової власності за нею на 9/10 частки будинку на [ADDRESS] . Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що у 1995 році її тітка [PERSON] із сином виїхали за кордон у Чехію, і в неї з тіткою були усні домовленості, що позивачка буде проживати у її частині будинку, доглядати за ним, а в майбутньому частину будинку перепишуть на позивачку. [PERSON] на момент розгляду справи проживає у Чехії і до будинку не приїжджав. Третя особа [PERSON] подав до суду пояснення щодо позову, у яких позов підтримав і просив його задовольнити. У судовому засіданні третя особа [PERSON] пояснив, що [PERSON] із сином виїхали у Чехію і лишили будинок позивачці, щоб вона там проживала і доглядала за будинком, усно домовились, що її син [PERSON] , двоюрідний брат позивачки, перепише будинок на позивачку. [PERSON] померла у грудні 2022. Позивачка разом із третьою особою почали проживати у спірній частині будинку з часу одруження у 1995 році. [PERSON] , сестра [PERSON] , і мати позивачки, їздила до неї у Прагу, потім [PERSON] повідомила, що отримала від [PERSON] доручення на приватизацію землі біля спірного будинку. [PERSON] зараз живе у Чехії і близько року не виходить на зв`язок з ним і з позивачкою. Коли почалися конфлікти із тещею через приватизацію землі, яку вона зробила в односторонньому порядку незаконно без згоди [PERSON] , третя особа попросив у [PERSON] і [PERSON] , щоб вони надали доручення на оформлення документів на частину будинку, оскільки необхідно привести документи до порядку. Однак [PERSON] сказала, що доручення юридичного не буде, сказала, що дала йому з позивачкою хату і щоб робили, що хочуть. Третя особа пов`язує таку відмову з тим, що серед членів родини виник конфлікт щодо приватизації землі біля будинку без згоди [PERSON] . Представник відповідача Барської міської ради в судове засідання жодного разу не з`явився. Про розгляд справи відповідач повідомлений належним чином. Жодних заяв до суду не подав, відзиву не подав. 2. Процесуальні дії у справі 03.10.2023 відкрито провадження у справі, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження. 27.11.2023 ухвалою суду на підставі частини 4 статті 174 ЦПК України зобов`язано Барську міську раду Жмеринського району Вінницької області надати суду відзив. Ухвалу суду не виконано. 11.01.2024 у справі закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд щодо суті. 3. Показання свідків у судовому засіданні У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що проживає у м. Бар, позивачка і третя особа є її добрими знайомими, колись були сусідами. Повідомила, що позивачка з моменту їх знайомства проживала у будинку по [ADDRESS] з народження. Коли позивачка одружилася, то почала проживати в іншій частині будинку, яка належала тітці, котра виїхала за кордон. Позивачка із сім`єю на момент розгляду справи також там проживають. Свідок бувала у позивачки вдома, раніше свідок жила на сусідній вулиці. В іншій частині будинку живе мати позивачки. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що проживає у [ADDRESS] , позивачка є її сусідкою, проживає через чотири будинки від позивачки. Їй відомо, що будинок належить матері позивачки і [PERSON] . [PERSON] вийшла заміж за чеха і поїхала в Чехію , померла [INFO] . [PERSON] приїжджала у село на зустріч однокласників, свідок її бачила, і [PERSON] казала, що не заперечує проти того, щоб позивачка із сім`єю проживала у будинку, сказала, що дозволила їм там проживати і доглядати за будинком. 4. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин 11.08.1989 [PERSON] , 1981 року народження, який проживає у [ADDRESS] , державним нотаріусом Мурованокуриловецької (в.о. Барської) державної нотаріальної контори видано свідоцтва про право на спадщину на 9/20 частки будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд, який розташований у [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 600 кв. м, що належала померлому [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі договору про надання земельної ділянки у безстрокове користування. Свідоцтво видано на підставі заповіту, посвідченого Барською державною нотаріальною конторою 17.03.1988. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину. 15.07.1995 позивач [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклала шлюб із [PERSON] , який зареєстровано у Барському райвідділі реєстрації актів громадянського стану Вінницької області. У зв`язку із реєстрацією шлюбу позивач змінила прізвище на « [PERSON] ». Вказане підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , яке видано 15.07.1995. Згідно з договором від 23.12.2014 про користування електричною енергією [PERSON] вказана споживачем послуг, що підтверджується копією вказаного договору. У квитанціях з оплати газу за особовим рахунком №1059 за червень-серпень 1996 року, за жовтень 1996, за травень-червень 1997 року, липень-вересень 1997 року, травень-вересень 1998 року, квітень-липень 1999 року, липень-вересень 1999, жовтень 1999 року, березень, квітень, вересень, жовтень, листопад 2000 платником вказана [PERSON] . Згідно з квитанціями про оплату від 12.07.2022, 02.09.2022, 21.10.2022, 27.01.2023, [PERSON] сплачувала кошти за доставку газу на користь АТ «Вінницягаз». Згідно з квитанціями з призначенням платежу « [ADDRESS] » за особовим рахунком платника 770115534 від 18.11.2019, від 25.08.2020, 23.09.2020, 22.10.2020, 23.11.2020, від 27.04.2021, від 23.06.2021, від 28.07.2021, від 25.08.2021, від 17.01.2022, від 21.09.2022, від 21.10.2022, від 06.12.2022, від 19.01.2023, від 27.01.2023, від 23.08.2023, від 27.09.2023, від 02.01.2023 [PERSON] оплачувала за постачання електроенергії на користь ТОВ «Енера Вінниця», що підтверджується копіями відповідних квитанцій. [PERSON] також оплачувала за постачання електроенергії на користь ПАТ «Вінницяобленерго» у 2009, 2010, 2014 роках, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Згідно із даними страхового свідоцтва НАСК «Оранта» від 19.10.1999 серії БФ№0438853, від 27.10.2020 серії ВБ№0077659, від 18.07.2022 серії КА№932208, від 14.10.2003 серії ДБ №0915698, у них вказано, що свідоцтва видані страхувальнику [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . У договорах страхування майна від 08.02.2002 серії 1381168, від 27.06.2014 серії 2524863, від 12.09.2018 №4338469, від 20.10.2009 №1067426, від 12.09.2018 серії 4338469, страховиком вказано Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», страхувальником - [PERSON] , вигодонабувачем - [PERSON] , рукописний підпис у договорі стоїть в графі «страхувальник». У договорі страхування житлового будинку від 10.11.2004 серії 0376711, від 20.10.2008 серії 0591549, від 20.10.2009 серії 1067426 (без підписів сторін), від 18.02.2016 серії 0783502, від 27.06.2014 серії 2524863, від 26.08.2016 серії 3700122, від 23.08.2017 серії 4031454, від 12.09.2019, від 12.10.2020 серії 4990546 страхувальником вказаний [PERSON] , вигодонабувача не вказано, в розділі «Підписи сторін» стоїть рукописний підпис від страхувальника без зазначення прізвища та ініціалів. Оціночна ринкова вартість 9/20 частки житлового будинку житловою площею 28,8 кв м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , станом на 19.09.2023 становить 107000 грн, що підтверджується копією першої сторінки звіту про оцінку мана ТОВ «Центр оцінки «Партнер». 5. Оцінка суду та застосовані судом норми права Позивач претендує на житловий будинок, вважаючи, що нею дотримано умов для набуття права власності за набувальною давністю, які передбачені частиною 1 статті 344 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до частин 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно з частиною 3 статті 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому слід керуватися тим, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Водночас, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України. З аналізу цієї норми вбачається, що для набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю необхідно довести одночасну наявність таких ознак: - заволодіння майном було добросовісним; - особа, яка добросовісно заволоділа майном, продовжує ним відкрито володіти; - особа, яка добросовісно заволоділа майном, протягом усього строку володіє ним безперервно; - строк володіння: десять років для нерухомого майна. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності позивача саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України. Така правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Позивач вважає добросовісним заволодінням вселення її у спірний будинок з дозволу [PERSON] , який отримав свідоцтво про право на спадщину на спірну частину будинку, і його матері [PERSON] , які дозволили позивачці там проживати і доглядати за будинком. Однак поняття «добросовісність заволодіння майном» для цілей статті 344 Цивільного кодексу України має інше значення, ніж те, яке цьому поняттю надає позивач та її представник. З позовної заяви і пояснень позивача, третьої особи в сукупності із поясненнями свідків у судовому засіданні, вбачається, що вселяючись у спірний будинок позивач розуміла, що будинок надається їй без будь-яких документів, які відображали б домовленості із спадкоємцем майна, для проживання з метою догляду за будинком. Позивач усвідомлювала, що у неї відсутні будь-які документи, які підтверджують волю власника розпорядитися спірним майном на користь позивачки. Відтак позивачка усвідомлено прийняла на себе ризик проживання у спірній частині будинку без будь-якого документального оформлення. У розумінні статті 344 Цивільного кодексу України володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №318/1274/18 (пункти 51- 55). Саме наведені правові висновки Верховного Суду на підставі частини четвертої статті 263 ЦПК України враховує суд, застосовуючи до спірних правовідносин норми статті 344 Цивільного кодексу України. Оскільки судом встановлено, що заволодіння позивачем спірним будинком не відповідало ознаці добросовісності заволодіння в розумінні норм статті 344 Цивільного кодексу України, то відсутні правові підстави для визнання за позивачем права власності на вказане майно за набувальною давністю. Надані позивачем квитанції про оплату нею комунальних послуг, показання свідків, які підтверджують факт тривалого проживання позивачки у спірній частині будинку, замовлення нею звіту про оцінку майна не свідчать про наявність законних підстав для визнання за нею права власності на спірну частину житлового будинку за набувальною давністю. Крім того, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю повинен бути також попередній власник майна або особа, яка вважає себе власником майна. При цьому така особа має не визнавати або оспорювати це право позивача, і між сторонами має існувати спір про право, який суд вирішує у порядку позовного провадження. Позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника, крім випадків, визначених частиною 3 статті 344 ЦК України. Отже, встановлення власника майна і його волі щодо передачі майна у володіння є обставинами, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору у справі про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, і підлягає доведенню під час ухвалення судового рішення (наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №924/925/17, від 22.05.2018 у справі №922/1574/17, від 09.07.2019 у справі №920/999/16). Згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до частин 1-2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою ; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Таке саме правило було передбачено приписами статті 525 попереднього Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року: часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно з даними наданого позивачкою свідоцтва про право на спадщину, спадщина на 9/20 частини будинку по [ADDRESS] відкрилася [INFO] , коли помер власник частки [PERSON] , тобто в період дії Цивільного кодексу Української РСР від 1963 року. Відповідно до частини 2 статті 548 Цивільного кодексу Української РСР прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 560 Цивільного кодексу Української РСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємцю [PERSON] - [PERSON] , 11.08.1989 було видано свідоцтво про право на спадщину, тобто спадщину він прийняв. При цьому нормами Цивільного кодексу Української РСР не було передбачено, що у разі, якщо спадкоємець не зареєстрував свідоцтво в бюро технічної інвентаризації протягом певного строку, то він втрачає право на спадщину. Матеріали справи не містять даних про те, що свідоцтво про право на спадщину, яке було видано [PERSON] , було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Правовідносини щодо оформлення спадкового майна продовжують існувати і після набрання чинності Цивільним кодексом України, яке мало місце 01.01.2004. Нормами ЦК України, зокрема частини 3 статті 1223, як і попереднім кодексом, також передбачено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини, а часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина 2 статті 1220 ЦК України). На момент розгляду справи чинним законодавством передбачено інший порядок реєстрації права власності - зокрема право власності реєструється у єдиному державному реєстрі відповідно до правил, які встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Водночас, оскільки щодо спадкового майна законодавством передбачено, що воно належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від часу прийняття спадщини, то слід дійти висновку, що спадкоємець не обмежений певним строком на реєстрацію свого права власності на спадкове майно у державному реєстрі. Таким чином, системний аналіз норм цивільного законодавства щодо спадкування свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, а право розпорядитися цим майном особа набуде після реєстрації права власності у державному реєстрі. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 463/6829/21-ц. У підготовчому судовому засіданні судом з`ясовувалось питання щодо складу учасників справи, однак ні позивач, ні її представник не заявили клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , не надали суду відомостей про адресу його проживання за кордоном. Таким чином, за встановлених судом обставин заволодіння [PERSON] житловим будинком не можна вважати добросовісним в розумінні частини 1 статті 344 ЦК України. За відсутності ознаки добросовісності заволодіння подальше відкрите і безперервне володіння не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю. Отже, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Водночас, суд зауважує, що позивач не позбавлена права вжити заходів для урегулювання безпосередньо з власником частини будинку або його правонаступником питання оформлення її прав на житловий будинок відповідно до вимог законодавства України. 6. Судові витрати Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволенню не підлягає, то витрати з оплати судового збору покладаються на позивача.

Outcome: dismissed