Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

19.10.2023 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів в якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у розмірі 760,00 грн.. інфляційних втрат у розмірі 4251,25 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати які складаються з судового збору у розмірі 1073,60 грн. та 2900,00 грн. витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 16 січня 2021 року Дніпровським районним судом міста Києва було задоволено позовні вимоги ФОП [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та призначено до стягнення з відповідача на користь позивача завдані збитки в порядку регресу у розмірі 8258,02 грн., 840,00 грн. судового збору та 4500,00 грн. витрат пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги. 21 липня 2022 року відповідачем було здійснено фактичне виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16.01.2021 року в повному обсязі. З урахуванням зазначеного, позивач має право на стягнення з відповідача суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення за період з 16.07.2020 року по 20.07.2022 року у розмірі 4251,25 грн. інфляційних втрат та 760,00 грн. 3 % річних. Ухвалою суду від 27 жовтня 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвала суду про відкриття провадження у справі разом із доданими до неї документами адресована відповідачу повернулась на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», станом на дату ухвалення рішення, процесуальним правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З матеріалів справи вбачається, що позивачем не надано до суду заперечень щодо розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення. За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва №754/11140/20 від 16 січня 2021 року задоволено позовні вимоги Фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу (а. с. 4 - 7) Стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] витрати по виплаті страхового відшкодування у розмірі 8258,02 грн. та витрати пов`язанні з наданням правничої допомоги у розмірі 3500,00 грн.. а всього 11758 (одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят вісім) гривень 02 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] судовий збір в розмірі 840,80 грн. Як вбачається з мотивувальної частини рішення: «30 листопада 2018 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та [PERSON] укладено Договір добровільного страхування №28-010-01Р/0351, зв умовами договору, об`єктом страхування є автомобіль «Тойота» д.н.з. [NUMBER] . 04 грудня 2018 року, [PERSON] звернувся до ПАТ «СК «Українська Страхова Група» з заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування (а. с. 18). На підставі Страхового акту №ДККА-63598 від 06 грудня 2018 року, ПАТ «СК «Страхова Група» прийнято рішення про виплату [PERSON] 9258,02 грн. розміру страхового відшкодування, факт виплати підтверджується платіжним дорученням від 06 грудня 2018 року (а. с. 14-15). 11 березня 2019 року ПАТ «СК «Українська Страхова Група» звернулась до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату (страхового) відшкодування в порядку регресу на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України. (а. с. 12) Як вбачається з матеріалів справи, між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» та [PERSON] було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно - правової відповідальності власника наземних транспортних засобів, оформленого як поліс №АМ/2240205 за умовами договору об`єктом страхування є транспортний засіб - автомобіль «Опель», державний реєстраційний номер [NUMBER] . 04 червня 2019 року Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «ВУСО» складено страховий акт №06162 до полісу обов`язкового страхування цивільно - правових відповідальності власників транспортних засобів №АМ/2240205 від 05.01.2018 року, відповідно до якого, прийнято рішення про виплату Пат «СК «Українська страхова група» 8258,02 грн., факт виплати підтверджується платіжним дорученням №14764 від 04 червня 2019 року (а. с. 27-28). Відповідно до постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 122-4, 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 17) Як встановлено судом в мотивувальній частині постанови суду: « [PERSON] , 01 грудня 2018 року, приблизно о 19 годині 20 хвилин, керуючи транспортним засобом «Opel Vectra» державний номер [NUMBER] , рухався по Броварському проспекту, 17, у місті Києві, не був уважний, не урахував дорожню обстановку, здійснив в`їзд в зону дії дорожнього знаку «В`їзд заборонено», при зміні напрямку руху, не дотримався безпечного бокового інтервалу, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Toyota Camry» державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , чим заподіяв транспортним засобам технічні пошкодження та завдав матеріальної шкоди. Крім того, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди до якої був причетний». Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з цим позовом до суду, позивач зазначає, що на виконання зобов`язань за Договором добровільного страхування наземного транспорту за №28-0101-01Р/0351 від 31 листопада 2018 року, ПрАТ «СК «Вусо» виплачено ПАТ «СК «Українська страхова група», страховику потерпілої особи, страхове відшкодування у розмірі 8258,02 грн, оскільки відповідач залишив місце ДТП, тому у страхової компанії виникло право звернутись до відповідача [PERSON] , як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, про відшкодування фактично понесених витрат по виплаті страхового відшкодування. Як вбачається з матеріалів справи, 15 липня 2020 року, між ПрАТ «СК «Вусо» та ФОП [PERSON] було укладено Договір цесії №15/07/2020 про відступлення прав вимоги, відповідно до умов якого, первісний кредитор передав новому кредитору права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за укладеними договорами страхування та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором. Згідно Додатку №1 до Договору №02/07/2020 про відступлення прав вимоги, ПрАТ «СК «Вусо» передало а ФОП [PERSON] прийняв право вимоги до [PERSON] на суму 8258,02 грн. за Договором обов`язкового страхування №АМ-2240205, укладеного між ПрАТ «СК «Вусо» та [PERSON] ». У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України. Як вбачається з матеріалів справи, у зв`язку з здійсненням боржником фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом, 21 липня 2022 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Яцишиним Андрієм Миколайовичем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №754/11140/20, виданого 08.12.2021 року про стягнення з [PERSON] на користь ФОП [PERSON] 8258,02 грн. та витрати пов`язанні з наданням правничої допомоги у розмірі 3500,00 грн., а всього 11758 (одинадцять тисяч сімсот п`ятдесят вісім) гривень 02 копійок, а також судовий збір в розмірі 840,80 грн.. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ч. 1 та ч.5 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цивільними актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. За приписом частини п`ятої статті 11 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов`язання згідно з рішенням суду є грошовим, відповідальність за невиконання такого зобов`язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу. За відсутності інших підстав припинення зобов`язання, передбачених договором або законом, зобов`язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Зважаючи на те, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов`язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов`язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов`язань. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Отже, відсутність реального виконання зобов`язання не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Виходячи із положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Результат аналізу наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов`язання за договором позики позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно зі ст. 625 ЦК України. Виходячи з наведеного, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що має місце неналежне виконання відповідачем рішення суду, що тягне за собою цивільно-правову відповідальність, яка передбачена вищенаведеними нормами цивільного законодавства України, тому позивачем правомірно заявлене вимоги про застосування до відповідача заходів відповідальності за неналежне виконання грошового зобов`язання, передбачених ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, в частині нарахування на суму боргу трьох відсотків річних та інфляційних втрат. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги до відповідачів про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Згідно з наданого стороною позивача розрахунку, три відсотки річних та інфляційні збитки нараховуються позивачем з 16.07.2020 року по день виконання рішення суду 20.07.2022 року на загальну суму боргу у розмірі 12598.82 грн., які призначені до стягнення за рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16.01.2021 року. Разом з тим, з таким розрахунком позивача суд погодитись не може, оскільки зобов`язання боржника сплатити грошову суму, виникає з моменту набрання рішення законної сили, за таких обставин, 3% річних та інфляційні збитки мають розраховуватись за період з 16.02.2021 року (дата набрання рішення суду законної сили) 20.07.2022 року (фактичне виконання рішення суду). Таким чином, розмір 3 % річних за вказаний період буде становити суму у розмірі 538,47 грн., та 3418,47 грн. інфляційних збитків. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги Фізичної особи - підприємця [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми інфляційних втрат та 3% річних підлягає частковому задоволенню, ухвалюючи рішення суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача розмір 3 % річних за період з 16.02.2021 року (дата набрання рішення суду законної сили) 20.07.2022 року (фактичне виконання рішення суду) у розмірі 538,47 грн., та 3418,47 грн. інфляційних збитків. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд присуджує стягнути з [PERSON] на користь Фізичної особи - підприємця [PERSON] судові витрати по сплаті судового збору в сумі 847,73 грн., пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц. При розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (саме така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц). Як убачається з матеріалів справи 30.01.2019 року між ФОП [PERSON] та адвокатом Самойленко П. М. укладено Договір про надання правової допомоги № 30/01/19. Відповідно до Акту зздачі - прийняття робіт (надання послуг) до Договору про надання правової допомоги №30/01/19 від 30.01.2023 року наведено перелік виконаних робіт, з урахуванням витраченого часу на суму 2500,00 грн. Та здійснено авансування витрат для здійснення супроводу та контролю судової справи в системі «Електронний суд» клопотань про розгляд справи без участі позивача та його представника, заяви на видачу рішення, заяви на видачу виконавчого листа, в подальшому звернення до виконавчої служби щодо примусового виконання рішення суду на суму 400,00 грн. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази понесення судових витрат на суму 400,00 грн., оскільки клопотань щодо розгляду справи без участі сторони позивача до суду не надходило. Окрім того, п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено що для цілей розподілу судових витрат: розподіляються витрати між сторонами на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Таким чином, витрати, пов`язані з подальшим зверненням до виконавчої служби не підлягають розподілу під час розгляду цивільної справи в суді. Також, слід зазначити що суд самостійно, через систему «Електронний суд» або за наявності електронної адреси зазначеної стороною позивача в позовній заяві здійснює виклики, повідомлення та направляє процесуальні документи, при цьому, ЦПК встановлено обов`язок адвоката зареєструватися в системі «Електронний суд», за наведених обставин, суду не зрозуміло яку саме роботу пов`язану із супроводом та контролем здійснює адвокат під час розгляду цивільної справи в суді. Таким чином, обгрунтованими та такими, що підтверджуються належними докази є витрати, на суму 2500,00 грн. які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, з урахуванням часткового задоволення позову, суд вважає доведеним, правомірним та співмірним відшкодування відповідачем [PERSON] на користь позивача суми витрат, понесених позивачем на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам, у розмірі 1974,03 грн., надання оплата якої підтверджена долученими до матеріалів справи доказами. На підставі викладеного,

Outcome: partial