Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вказаною вище позовною заявою. Просить суд визнати незаконним та скасувати наказ державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №39-ВП/23 від 10.05.2023 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023»; визнати незаконним та скасувати наказ державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №112-ОС/23 від 31.05.2023 «Про застосування заходів стягнення стосовно [PERSON] »; визнати незаконним та скасувати наказ державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» №113-ОС/23 від 31.05.2023 «Про звільнення [PERSON] »; поновити [PERSON] на посаді заступника начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України»; стягнути з державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.06.2023 по день ухвалення рішення суду про поновлення на роботі [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14.06.2017 року на підставі Наказу № УЗДР 1-21/06-17 начальника державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» призначено [PERSON] заступником начальника з 16.06.2017 року. В подальшому, 14.07.2017 року на базі державної установи «Управління з питань забезпечення діяльності та розвитку Державної кримінально-виконавчої служби України» було створено державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» (наказ Міністерства юстиції України №2239/5 від 14.07.2017 року). З 01.08.2017 року вважалося, що [PERSON] обіймає посаду заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Таким чином, між Генеральною дирекцією та [PERSON] був укладений трудовий договір про роботу Позивача на посаді заступника начальника Генеральної дирекції. Проте, 31.05.2023 року Наказом №112-ОС/23 «Про застосування заходів стягнення стосовно [PERSON] » за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України Ричка В.К., за грубе, систематичне невиконання умов трудової дисципліни, покладених на нього обов`язків, з урахуванням раніше вжитих стосовно нього заходів виховного впливу [PERSON] звільнено з роботи заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення зазначено - висновок службового розслідування від 31.05.2023 року. Окрім того, 10.05.2023 року Наказом №39-ВП/23 за підписом виконуючого обов`язки начальника [PERSON] , всупереч вимог законодавства скасовано наказ №38-ВП/23 від 08.05.2023 року про надання додаткової та щорічної відпустки заступнику начальника Генеральної дирекції ДКВС України [PERSON]. Вважає, що зазначені накази прийняті з порушенням законодавства, тобто його було звільнено з роботи без законної підстави, а тому ці накази підлягають скасуванню, а позивача має бути поновлено на роботі та виплачено останньому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 26.07.2023 року призначено розгляд вказаної цивільної справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В подальшому, ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 05.10.2023 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Державної установи «Генеральної дирекції Державної кримінально-виконавчої служби України» про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Липовий І.В. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Калінський С.В. надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що позивача звільнено з роботи із дотриманням норм трудового законодавства України, а його вимоги про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та необґрунтованими, не доведеними належними та допустимими доказами. А тому, з урахуванням обставин, викладених у відзиві, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа - виконуючий обов`язки начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» Ричок В.К. - у судовому засіданні підтримав позицію представника відповідача та заперечував стосовно задоволення позовних вимог як таких, що є безпідставними. Суд, заслухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до ст. ст. 21, 24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату. Згідно зі ст.139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Судом встановлено, що починаючи з 14.06.2017 року по 31.05.2023 року [PERSON] працював в Генеральній дирекції ДКВС України на посаді заступника начальника. Посадові обов`язки [PERSON] , як заступника начальника, визначались Положенням про Державну установу «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», наказом про розподіл обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами, а також посадовою інструкцією у редакції відповідно до розподілу обов`язків керівництва. 03.04.2023 року на [PERSON] як заступника начальника, було покладено виконання обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України відповідно до Наказу Міністерства юстиції України№ 350/к від 29.03.2023 року. Відповідно до графіку відпусток на 2023 рік, який затверджено 19.12.2022року, [PERSON] у травні 2023 року заплановано додаткову соціальну відпустку у кількості 10 днів на підставі ч. 1 ст. 19 Закону України «Про відпустки», як одному з батьків дитини з інвалідністю. Окрім того, [PERSON] мав право використати до закінчення робочого року не використані раніше дні з щорічної основної відпустки. У зв`язку з виконанням обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України, [PERSON] мав погодити період використання відпустки з Міністерством юстиції України. Так, листом Міністерства юстиції України від 04.05.2023 року №55617/67574-24-23/14.7 позивачу було погоджено відпустку в період з 15.05.2023 року по 26.05.2023 року. В подальшому, Наказом №38-ВП/23 від 08.05.2023 року «Про відпустку», за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України Насонова О.К., відповідно до графіку відпусток на 2023 рік та листа Міністерства юстиції України №55617/67574-24-23/14.7 від 04.05.2023 року, [PERSON] було надано відпустку в період з 15.05.2023 року по 26.05.2023 року, а саме додаткову відпустку за 2023 рік як одному з батьків, який має дитину з інвалідністю, тривалістю 10 календарних днів, з 15 по 24 травня 2023 року та щорічну основну відпустку тривалістю 2 календарних дні, з 25 по 26 травня 2023 року. Отже, між працівником і роботодавцем був узгоджений конкретний період надання відпусток [PERSON] у межах встановлених графіком. Відпустка [PERSON] повинна була розпочатись з понеділка, 15.05.2023 року. 08.05.2023 року Наказом №600/к Міністерства юстиції України «Про виконання обов`язків», з 09.05.2023 року [PERSON] увільнено від виконання обов`язків начальника Генеральної дирекції ДКВС України та покладено виконання обов`язків начальника на [PERSON] 09.05.2023 року відповідно до Наказу №92-00/23 «Про особовий склад», за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В.Ричка, останній приступив до виконання обов`язків 09.05.2023 року, згідно наказу Мінюсту від 08.05.2023 року №600/к. 09.05.2023 року Наказом №41-ОД/23 за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В.Ричка затверджено новий розподіл обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами і окремими посадами. Відповідно до Додатку №1 до Наказу №41-ОД/23 від 09.05.2023 року, згідно розподілу обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами, на [PERSON] покладені обов`язки з керівництва відділом обслуговування інженерних мереж та фондів та відділом господарського забезпечення, а також визначено [PERSON] як провідного фахівця (з протипожежної профілактики). 10.05.2023 року в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України Ричок В.К. підписав Наказ №39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023р.», тобто скасування додаткової та 2х днів щорічної відпустки [PERSON] . У своєму Повідомленні №1210 від 10.05.2023р. на ім`я заступника начальника [PERSON] , в.о. начальника [PERSON] роз`яснив, що на його погляд, відпустка з 15.05.2023 року по 26.05.2023 року була узгоджена [PERSON] як керівнику (в.о. начальника) Генеральної дирекції ДКВС України. Проте, оскільки [PERSON] увільнено від виконання обов`язків начальника, а дата початку узгодженої відпустки ще не настала, то Наказ «Про відпустку» №38-ВП/23 від 08.05.2023 року підлягає скасуванню, а [PERSON] , вже як заступник начальника, має знову погодити надання йому відпустки з в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України Ричком В. Дані обставини та підстави для скасування наказу про відпустку були також підтверджені [PERSON] в судовому засіданні. 12.05.2023 року Наказом № 44-ОД/23 «Про проведення службового розслідування» за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України Ричка В.К., утворено та затверджено склад комісії Генеральної дирекції ДКВС України для проведення службового розслідування по фактам відмови візування [PERSON] наказів Генеральної дирекції ДКВС України від 09.05.2023 № 92-ОС/23, від 09.05.2023року № 41-ОД/23, від 10.05.2023 року № 39-ВП/23 та доручення від 11.05.2023 року № 14-23. Термін проведення службового розслідування встановлений до 17.05.2023року. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] з 15.05.2023 року по 26.05.2023 року перебував у відпустці та 29.05.2023 року вийшов на роботу. 29.05.2023року [PERSON] вручена службова записка №1397 від 29.05.2023року «Про надання пояснень» за підписом заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України Графова І. В., який є членом комісії з проведення службового розслідування, в якій [PERSON] було запропоновано надати пояснення у зв`язку з проведенням службового розслідування, розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 року № 44-ОД/23. Позивачу було запропоновано надати пояснення з наступних питань: причини відмови ознайомлюватись із розпорядчими документами зазначеними в наказі Генеральної дирекції ДКВС України про проведення службового розслідування від 12.05.2023 № 44-ОД/23; причини відмови від ознайомлення з повідомленням від 10.05.2023; причини невиконання доручення Генеральної дирекції ДКВС України від 11.05.2023 № 14-23 про дотримання правил військового обліку в частині повернення особі відповідальній за ведення військового обліку оригіналу посвідчення про відстрочку від призову на військову службу на період мобілізації та на воєнний час; причини відсутності на роботі в період з 15 по 26 травня 2023 року. 30.05.2023 року [PERSON] через відділ документального забезпечення та контролю Генеральної дирекції ДКВС України подав Пояснення (зареєстровано вих. № 1406) щодо питань поставлених у службовій записці №1397 від 29.05.2023 року в межах службового розслідування, розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 року № 44-ОД/23. Як вбачається із наданих пояснень [PERSON] він стверджує, що термін проведення службового розслідування був визначений до 17.05.2023 року і відсутня будь-яка інформація про його продовження, а тому відсутні підстави відібрання комісією пояснень у [PERSON] в межах зазначеного службового розслідування. Окрім того, звертає увагу комісії, що жодне з питань поставлених у службовій записці №1397 від 29.05.2023 року не відноситься до предмету службового розслідування розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 року № 44-ОД/23, оскільки службове розслідування розпочате з метою встановлення причин відмови [PERSON] візування наказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не було повною мірою дотримано вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України. В подальшому, 31.05.2023 року в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В. Ричком затверджено складений комісією Висновок службового розслідування щодо причин відмови візування наказів Генеральної дирекції ДКВС України від 09.05.2023 року № 92-ОС/23, від 09.05.2023 року № 41-ОД/23, від 10.05.2023 року № 39-ВП/23 та доручення від 11.05.2023 року № 14-23 заступником начальника [PERSON] . У вказаному висновку комісія аналізує питання відмови позивачем візування зазначених наказів, а також ненадання ним на виконання доручення від 11.05.2023 року № 14-23 оригіналу посвідчення про відстрочку від призову на військову службу, та приходить до висновку про ігнорування [PERSON] . Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України», у зв`язку з чим «вирішує вказати [PERSON] на необхідність дотримання морально-етичних та професійних норм, затверджених Кодексом професійної етики персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України та попередити, що у разі продовження саботування рішення керівництва він буде притягнутий до відповідальності (Протокол від 11.05.2023 року №1)». В цьому ж висновку комісія зазначає, що в подальшому позивач свого ставлення до виконання вимог керівництва не змінив, не виходив на роботу з 15 по 26 травня, про що складені акти відсутності на роботі, пояснення на поставлені питання не дав, тому комісія вважає службове розслідування щодо [PERSON] закінченим, факти грубого і систематичного порушення трудової дисципліни підтвердженими і [PERSON] таким, який заслуговує на суворе дисциплінарне стягнення. Висновок комісії обґрунтовується тим, що відповідно до п. 2.4.2. розділу ІІ Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція ДКВС України» (затверджена наказом від 20.10.2017р. №30-ОД/17 із змінами згідно наказу від 13.07.2020р. №71-ОД/20), проекти наказів з кадрових питань (особового складу) (про прийняття на роботу, звільнення, надання відпустки, відрядження тощо) готує відділ кадрової роботи на підставі доповідних записок керівників структурних підрозділів, заяв працівників, трудових договорів та інших документів та візуються керівником відділу кадрової роботи, а також залежно від видів наказів з питань запобігання та виявлення корупції, керівником відділу бухгалтерського обліку та фінансового забезпечення, керівником відділу юридичного забезпечення, іншими посадовими особами Генеральної дирекції, яких стосується документ. У Висновку комісія зазначає, що Наказ від 09.05.2023 року №92-ОС/23 «Про особовий склад», відповідно до змісту якого В.Ричок приступив до виконання обов`язків 09 травня 2023 року згідно наказу Мінюсту від 08.05.2023року №600/к, стосується всього керівництва установи. Наказ від 09.05.2023року №41-ОД/23 «Про затвердження розподілу обов`язків керівництва Генеральної дирекції ДКВС України за структурними підрозділами та окремими посадами Генеральної дирекції» стосується всіх заступників начальника, а тому має ними візуватись відповідно до п. 2.4.3. розділу ІІ Інструкції з діловодства). Наказ від 10.05.2023року №39-ВП/23 «Про скасування наказу «Про відпустку» від 08.05.2023року № 38-ВП/23» стосується особисто [PERSON] . Щодо Доручення від 11.05.2023року №14-23, у Висновку комісією зазначено, що [PERSON] воно проігнороване, а отже дії [PERSON] суперечать п. 2.3.30. розділу ІІ Інструкції з діловодства, яким визначено необхідність формування переліку посадових осіб, які мають завізувати проект документу, склад яких визначає працівник, який створює документ, зважаючи на його зміст. На підставі наведеного, комісія дійшла висновку, що підтверджується ігнорування [PERSON] виконання вимог наказу від 20.10.2017року №30-ОД/17 «Про затвердження Інструкції з діловодства в Державній установі «Генеральна дирекція ДКВС України» стосовно візування організаційно-розпорядчих документів, які стосуються [PERSON] та інших розпоряджень керівництва установи. Також, у Висновку зазначено, що [PERSON] не виходив на роботу з 15 по 26 травня 2023 року, про що були складені відповідні акти відсутності на роботі. Начальником відділу юридичного забезпечення С.Г. Мотлях, який входив до членів комісії з службового розслідування, викладена окрема думка щодо змісту та висновків, зроблених комісією за результатами службового розслідування, у якій зазначено про помилковість висновків комісії щодо віднесення до компетенції [PERSON] обов`язків візування зазначених наказів та доручення; вихід комісії за межі питань, які відносяться до предмету службового розслідування; та безпідставність рекомендацій щодо застосування дисциплінарного стягнення до [PERSON] 31.05.2023 року Наказом №112-ОС/23 «Про застосування заходів стягнення стосовно [PERSON] » за підписом в.о. начальника Генеральної дирекції ДКВС України В.Ричка, [PERSON] звільнено з посади заступника начальника Генеральної дирекції ДКВС України відповідно до пункту 3 статті 40 КЗпП України, з формулюванням: «за грубе, систематичне невиконання умов трудової дисципліни, покладених на нього обов`язків, з урахуванням раніше вжитих стосовно нього заходів виховного впливу». Підставою звільнення зазначено - висновок службового розслідування від 31.05.2023 року. Також, 31.05.2023 року до проекту даного наказу №112-ОС/23 начальником відділу юридичного забезпечення С. Г. Мотлях також було надано окремий висновок, у якому останній зазначає, що застосування пункту 3 статті 40 КЗпП України можливе лише у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Проте, відповідно до інформації наданої відділом кадрової роботи, [PERSON] за період роботи в Генеральній дирекції ДКВС України до дисциплінарної відповідальності не притягувався. 31.05.2023 року Наказом №113-ОС/23 «Про звільнення [PERSON] », позивача було звільнено з посади заступника начальника державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». За змістом п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення. Суд звертає увагу, що Законом України від 21.04.2022 року №2215-ІХ «Про дерадянізацію законодавства України» внесено зміни до п. 3 ч.1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, відповідно до яких п.3 ч.1 ст. 40 викладений в новій редакції, яка не містить згадку про заходи «громадського стягнення». Дані зміни набули чинності 07.05.2022 року. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України). У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця. Положеннями п. 2 «а» ч. 2 ст. 9 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, передбачено, що тягар доведення правомірності законної підстави для звільнення працівника з роботи покладається на роботодавця. Отже, саме на роботодавця покладено обов`язок надати докази фактів винного вчинення працівником дисциплінарного проступку. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати всі обставини, з яких вчинено проступок. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності в обов`язковому порядку має бути встановлена вина, як одна із важливих ознак порушення трудової дисципліни. При відсутності вини працівник не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності. Верховний Суд у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 452/970/17 (провадження № 14-157цс19) та від 23 січня 2019 року в справі № 572/1644/17 (провадження № 61-42575св18) зробив висновки, що роботодавець не може ставити у вину працівника та притягати його до дисциплінарної відповідальності у випадку невиконання обов`язків, які не обумовлені трудовим договором і про які працівник не був проінформований належним чином. Невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності. Згідно статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення роботодавець повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Як наведено в Наказі №112-ОС/23 від 31.05.2023 року «Про застосування заходів стягнення стосовно [PERSON] », порушення [PERSON] трудової дисципліни встановлено висновком службового розслідування від 31.05.2023 року. Проте, Наказом № 44-ОД/23 від 12.05.2023 року визначено термін завершення проведення службового розслідування до 17 травня 2023 року. Тобто строк проведення службового розслідування визначений з 12 по 17 травня 2023 року. В п. 1 резолютивної частини Висновку від 31.05.2023 року вказано вважати службове розслідування закінченим. Оскільки конкретна дата закінчення службового розслідування не вказана, то слід вважати, що його закінчено саме 31.05.2023 року, тобто поза строком визначеним № 44-ОД/23 від 12.05.2023 року. При цьому, у тексті Висновку не зазначено, що строк його проведення був продовженим або зміненим. Слід зазначити, що Комісія з службового розслідування не є постійно діючим органом, а тому її компетенція щодо з`ясування поставлених питань зберігається виключно у часових межах, визначених уповноваженим роботодавцем органом. За таких обставин вбачається, що Висновок від 31.05.2023року, складений комісією поза часовими межами її компетенції. Окрім того, жодне з питань, поставлених у службовій записці №1397 від 29.05.2023 року не відноситься до предмету службового розслідування, розпочатого відповідно до Наказу від 12.05.2023 року № 44-ОД/23. Також, як встановлено в суді та вбачається з матеріалів справи, до позивача за період роботи в Генеральній дирекції ДКВС України не застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Відповідач у відзиві на позов та під час надання пояснень в судовому засіданні зазначав, що до позивача було застосоване громадське стягнення і питання службового розслідування були винесені на розгляд керівництва Генеральної дирекції ДКВС України в рамках положень ст. 152 КЗпП України, відповідно до якої роботодавець має право замість накладення дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу. Проте, суд звертає увагу, що за передбаченою п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України підставою працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення. Отже, суд приходить до висновку, що у роботодавця були відсутні підстави для звільнення позивача за п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відсутня ознака систематичного невиконання обов`язків працівником, що свідчить про відсутність застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення до 31.05.2023 року. Крім того, з наданих суду доказів не вбачається, що при розгляді питання про вчинення дисциплінарного проступку [PERSON] , роботодавцем було враховано ступінь тяжкості проступку, заподіяна ним шкода та попередня робота [PERSON] (з 2017 року без жодних дисциплінарних стягнень). Крім того, порушені в службовому розслідуванні питання не можуть свідчити про істотність невиконання обов`язків [PERSON] , оскільки вони не є такими, що суттєво впливають на виконання його трудової функції як заступника начальника Державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». Також, суд враховує, що п.2.4.2. Інструкції з діловодства в державній установі «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» не містить чіткого визначення кола осіб, які мають візувати проект того чи іншого наказу. За своєю природою візування проекту документу посадовою особою означає, що ця посадова особа перевірила зміст проекту документу з точки зору виключно своєї посадової компетенції та підтвердила, що документ, у разі його прийняття, відповідає нормам законодавства, локальним правовим актам, функціям, завданням та меті, які передбачається досягнути в зв`язку з їх прийняттям. Тому візування проекту документу не ототожнюється з доведенням змісту прийнятого документу до відома працівника. Також суд враховує і те, що відмова позивача візувати та ознайомлюватись стосувалась наказів, з якими [PERSON] не був згідний як такими, що порушували його трудові права, про що було зазначено ним власноручно на самих наказах про відмову ознайомлюватись з ними. Щодо наказу №39-ВП/23 від 10.05.2023 року «Про скасування наказу про відпустку «38-ВП/23 від 08.05.2023 року» слід зазначити наступне. Діючим законодавством, а саме, ст. 79 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про відпустки» встановлено, що відкликати працівника з відпустки можна лише тоді, коли йому надано щорічну відпустку. Процедура відкликання працівника з інших видів відпусток не передбачена законодавством. До того ж, відкликання допускається за згодою працівника і лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства. Тобто, такий захід як відкликання можливий лише у виняткових випадках і лише щодо щорічної відпустки. Тому скасовувати наказ про відпустку за п`ять днів до її початку [PERSON] , якому було надано та попередньо погоджено соціальну відпустку як батькові дитини з інвалідністю, роботодавець не мав права. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Тобто, при зверненні з позовом до суду на позивача покладений тягар доведення обставин заявлених вимог. Натомість відповідач повинен довести саме свої заперечення проти доводів позивача. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку про протиправність звільнення позивача на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України. Згідно з ч.ч.1 та 8 ст.235 КЗпП України, в разі звільнення без законних підстав працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Згідно ст. 430 ЦПК України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, а також присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. З приведеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов`язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України у постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Відповідно до положень ч. 2 ст. ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (у редакції чинній на момент звернення до суду). Зокрема, згідно з абзацом 3 пункту 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Згідно з пунктом 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Виходячи з цього порядку обчислення середньої заробітної плати, визначеного абзацом 4 вище приведеного Порядку, середньоденний заробіток позивача на момент звільнення становив 1319, 85 грн. (заробітна плата за два останні місяці квітень 12367,50 грн. +31187,61 грн. поділити на кількість робочих днів - 33) Вимушений прогул з 01.06.2023 року по 15.02.2024 року складає 186 днів. Таким чином, виходячи з кількості днів вимушеного прогулу, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 245 492 грн. 10 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач при здійсненні розрахунку середньоденного заробітку помилково врахував матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 8245,00 грн та компенсацію за невикористану відпустку при звільненні в сумі 29677,61 грн, в зв`язку із чим просив стягнути за час вимушеного прогулу 459237,72 грн., позов в цій частині підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір за немайнові вимоги в розмірі 4 602 грн. 12 коп. на користь держави, а також 1 073 грн. 60 коп. на користь позивача.

Outcome: partial