Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

25 листопада 2020 року [PERSON] (далі: позивач) звернувся до суду із позовом про стягнення з [PERSON] (далі: відповідач) матеріальної шкоди в сумі 4 740, 46 грн. та моральної шкоди в сумі 30 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на завдання йому відповідачем матеріальної та моральної шкоди внаслідок порушення вимог ПДР України. 27.11.2020р. ухвалою Київського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач заперечував проти задоволення позову через укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вважає, що надані позивачем докази витрат на покупку медикаментів є неналежними доказами за відсутності доказів призначення їх лікарем. Також не погоджується із розміром моральної шкоди. Позивач наполягаючи на своїх позовних вимогах зазначив, що право позивача є абсолютним та не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого він не був. Закон надає йому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його право на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні. Таким чином, позивачу як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань деліктному та договірному та він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого право шляхом звернення вимоги виклично до особи, яка завдала шкоди. 04.08.2023р. ухвалою Київського районного суду м. Харкова залучено до участі у справі у якості треті осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-гарант», Приватне акціонерне товариство «Універсальна страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп». До судового засідання учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник позивача та відповідача подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, третя особи причину неявки суд не повідомили. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: 17.02.2020 р. ухвалою Київського районного суду м. Харкова звільнено відповідача від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України на підставі ст. 47 КК України у зв`язку із передаючою його на поруки трудового колективу ФОП [PERSON] , якщо він протягом року з дня передачі його на поруки виправдає довіру колективу, не ухилятиметься від заходів виховного характеру та не порушуватиме громадського порядку, закрито кримінальне провадження. Як вбачається з вищезазначеної ухвали, 10.10.2019 р. приблизно о 06 год. 50 хв. [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем «ГАЗ-24 Волга», реєстраційний номер [NUMBER] , рухався по вул. Тюрінській в м. Харкові зі сторони вул. З`єднаної в напрямку вул. Раєвської зі швидкістю приблизно 80 км/год. Під час руху по вказаній вулиці, в районі будинку № 129, [PERSON] , наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід та якому надавав дорогу автомобіль «NISSAN JUKE», р.н. [NUMBER] , що перебував перед пішохідним переходом, діючи необережно, порушив вимоги п.п.10.1, 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України, згідно з якими: п.10.1 «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 18.1 «Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека»; п. 18.4 «Якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість, чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека», та не зменшивши швидкість свого руху і не зупинившись, щоб надати дорогу пішоходу, виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив наїзд на пішохода - [PERSON] , [INFO] , який перетинав проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу з права наліво по ходу руху його автомобіля. Внаслідок дорожньо-транспортної події, згідно з висновком судово - медичної експертизи № 12-14/697-А/19 від 19.11.2019, [PERSON] спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому правого нижнього суглобового відростка тіла 4-го поперекового хребця. Порушення вимог п.п.10.1, 18.1 та 18.4 Правил дорожнього руху України [PERSON] згідно з висновком автотехнічної експертизи №7/1172/1197СЕ- 19 від 19.11.2019 року знаходяться в причинному зв`язку з подією та її наслідками. 15.09.2020 р. ухвалою Харківського апеляційного суду ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2020 стосовно [PERSON] залишено без змін. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», про що свідчить поліс №/АО/5854818 та лист ТДВ СК «Альфа-Гарант» №12/812 від 19.02.2021. 16.12.2019 р. позивач звертався до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про ДТП. Крім того, на дату ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс груп», поліс №АО/1095463, що підтверджується листами ПрАТ «Княжа Вієнна Іншуранс груп» № 2964 від 19.03.2021. № 4095 від 15.04.2021. За договором страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю - 200 000 грн., за шкоду, заподіяну майну - 100 000 грн., розмір франшизи - 2 000 грн. Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує: Щодо позовної вимоги про стягнення матеріальної шкоди. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно зч.1, ч. 2 та ч.5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою,яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок. Відповідно до ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно зі ст.6 Закону № 1961-IV страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Відповідно до ст.ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у ст. 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (ст.3 Закону № 1961-IV). Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18). Судом встановлено, що момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована. Проте, в позові не зазначено підстав для стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди в сумі 4 740, 46 грн., завданої внаслідок ДТП, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної школи. Відповідно до частин 1-3 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За змістом ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач посилався на те, що внаслідок ДТП отримані ним травми ускладнили йому пересування, що призвело до повної втрати працездатності та унеможливили повноцінне існування в період реабілітації. Позивач відчував фізичний біль та відповідні страждання, які проявлялись у дискомфорті, пов`язаному з травмою, який постійно супроводжувався відчуттям болю та ломотою в області травми, найчастіше спостерігався в нічний час, коли йшло навантаження на тіло у горизонтальному положенні. Вночі неможливо було спати, внаслідок чого виникало безсоння, а вранці - слабкість та сильний головний біль, що унеможливлювало якісне виконання будь-яких справ. Процедури по відновленню та реабілітації після отриманих травм супроводжувалися емоційним страхом та фізичними стражданнями. З отриманням травм він не міг виконувати функції для забезпечення нормального функціонування життєвих потреб. У сукупності всі зазначені факти завдали йому душевних переживань та страждань. Виходячи з загальних засад справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 30 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного. Відповідно до ст.ст. 141,264 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається з матеріалів, при зверненні до суду з даним позовом, позивач не сплачував судовий збір. Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 726, 07 грн. Щодо витрат на правову допомогу. Згідно з ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини(ст. 30 зазначеного Закону). Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Також згідно зі ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (ст.15 ЦПК України). Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п.12 ч.3 ст.2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (ст.134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України) 3) розподіл судових витрат між сторонами (ст.141 ЦПК України). Згідно з ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України). У розумінні положень ч.5 ст.137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч.4 ст.141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial