Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача: державний нотаріус Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Васильєва Н.М., приватний нотаріус Тлумацького районного округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М., про встановлення факту проживання із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та визнання права на спадкове майно. Зокрема просила визнати за нею право власності на земельну частку (пай), розміром 52,90 ум.кад.га, у землі, яка перебуває у колективній власності СС «Промінь», що в с. Підвербці Івано-Франківського району Івано-Франківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , померлої [INFO] . Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у зв`язку з тим, що Сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий та зареєстрований після смерті спадкодавця [PERSON] , в нотаріальному порядку їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, що позбавляє її можливості оформити спадщину на це спадкове майно. Також [INFO] померла її мати [PERSON] . Ще за життя вона посвідчила на її ім`я заповіт, яким заповіла їй все належне на день смерті майно. Позивачка бажає оформити спадкове майно на своє ім`я, однак нотаріусом їй було запропоновано звернутись до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини або з заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки вона пропустила строк для прийняття спадщини та не була зареєстрована на момент смерті спадкодавця за адресою померлої. У зв`язку з цим позивачка також просила суд встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем - матір`ю [PERSON] , на час відкриття спадщини. 14.12.2023 року ухвалою судді Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було залишено без руху, надано термін для усунення недоліків. У встановлений судом строк представник позивачки частково усунула недоліки позовної заяви, однак, з метою забезпечення доступу до правосуддя, 22.12.2023 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Крім цього, даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву та роз`яснено право пред`явити зустрічний позов, а третім особам, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень щодо позову. 18.01.2024 року ухвалою Тлумацького районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Також вказаною ухвалою витребувано у Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області та приватних нотаріусів Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. та Водославської Н.В. належним чином посвідчені копії спадкових справ, у разі їх відкриття, та витяги про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкових справ щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] (с. Підвербці Івано-Франківського району Івано-Франківської області), та [PERSON] , яка померла [INFO] (м. Івано-Франківськ). Крім цього вказаною ухвалою вирішено клопотання позивачки про виклик свідків для допиту в судовому засіданні. 26.01.2024 року на адресу суду з Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області надійшла копія спадкової справи № 397/2006, яка була заведена після смерті [PERSON] . Також приватний нотаріус Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Водославська Н.В. надала суду письмову відповідь про відсутність заведених спадкових справ після смерті [PERSON] та [PERSON] . Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Тіцька О.М. в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Крім цього представник позивачки зазначила, що у позовній заяві допущені описки в частині дати народження позивачки, датах народження та смерті її матері - [PERSON] , а також просила не брати до уваги довідки № б/н від 22.10.2019 року Підвербцівської сільської ради та № 332 від 27.09.2023 року Підвербцівкого старостинського округу, в яких надано помилкову інформацію щодо [PERSON] . Крім цього позивачка та її представник долучили до матеріалів справи уточнені довідки Підвербцівкого старостинського округу Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області№№ 135, 136 від 15.02.2024 року. Представник відповідача - Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, однак до суду подав письмову заяву, в якій вказав, що позов визнає та просив розгляд справи провести без його участі. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: державний нотаріус Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Васильєва Н.М. в судове засідання не з`явилась, однак до суду подала письмову заяву, в якій просила розгляд справи провести без її участі та прийняти рішення на розсуд суду. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Тлумацького районного округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. в судове засідання не з`явилась, причин неявки суду не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання. Свідки: [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні засвідчили той факт, що [PERSON] з листопада 2006 року року до часу відкриття спадщини - [INFO] , постійно проживала без реєстрації разом із донькою [PERSON] за адресою місця реєстрації останньої: [ADDRESS] , яка вела з нею спільне господарство, здійснювала за нею догляд, проводила її похорон. Заслухавши позивачку та її представника, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до довідки Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області № 224 від 07.07.2022 року [PERSON] була включена в списки громадян, що мають право на середню земельну частку (пай), які є складовою проекту роздержавлення і приватизації земель для ведення товарного сільськогосподарського виробництва Підвербцівської сільської ради. 13.08.1996 року [PERSON] був виданий сертифікат на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки серії ІФ 14-28, реєстраційний № 196 (а.с. 26). 08.06.1999 року розпорядженням Тлумацької районної державної адміністрації № 296 затверджено розміри земельних часток (паїв) та списки їх власників згідно проектів роздержавлення і приватизації земель та вирішено замінити сертифікати на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки обласного зразка на сертифікати на право на земельну частку (пай) державного зразка (а.с. 29-30). 30.01.2018 року, на підставі рішення Тлумацької районної державної адміністрації від 08.06.1999 року № 296, взамін сертифікату на право приватної власності на землю в межах середньої земельної частки серії ІФ 14-28, реєстраційний № 196 від 13.08.1996 року, [PERSON] було видано Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ІФ № 0076423, зареєстрований 17.11.2019 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 17, у відповідності до якого їй належить право на земельну частку (пай) розміром 52,90 ум.кад.га у землі, яка перебуває в колективній власності СС «Промінь», що в с. Підвербці Івано-Франківського (Тлумацького) району Івано-Франківської області (а.с. 10). Суд не приймає до уваги долучені до матеріалів справи копії документів, які підтверджують факт набуття права власності на нерухоме майно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , оскільки вказані документи не стосуються предмету спору (а.с. 5-6, 8, 9, 27, 28). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 11). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.06.2004 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] та успадкувала спадкове майно, яке не є предметом даного позову (а.с. 12-13). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 14). Ще за життя [PERSON] посвідчила на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповіла їй все належне їй на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 12.02.2004 року (а.с. 15). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 17). Ще за життя [PERSON] посвідчила на ім`я [PERSON] заповіт, яким заповіла їй все належне йому на день смерті майно, що підтверджується копією заповіту від 05.02.2001 року (а.с. 18), копією витягу про реєстрацію заповіту в спадковому реєстрі від 18.02.2006 року (а.с. 19). В силу ст. 1268 ЦК України (в редакції 2003 року), спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або її не прийняти. Відповідно до ст.ст. 1268, 1269 ЦК України (в редакції 2003 р.), діями, які свідчать про прийняття спадщини вважається: постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини або подача спадкоємцем у шестимісячний термін заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. [PERSON] (позивачка) прийняла спадщину в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , оскільки вона у шестимісячний термін звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 95), також 01.08.2007 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, успадкувавши спадкове майно, яке не є предметом даного позову (а.с. 96 зворот). Дані обставини також підтверджуються копією спадкової справи № 397/2006 від 27.12.2006 року, заведеної Тлумацькою державною нотаріальною конторою Івано-Франківської області після смерті [PERSON] (а.с. 94-101), з якої вбачається, що [PERSON] (позивач) є єдиним спадкоємцем в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , інших спадкоємців в порядку спадкування за законом та за заповітом, які б бажали прийняти спадщину, та які б мали обов`язкову частку у спадщині немає. Однак позивачці в нотаріальному порядку відмовлено в оформленні спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , а саме щодо земельної частки (паю), у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на вказане нерухоме майно був виданий та зареєстрований після смерті спадкодавця [PERSON] , що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданою державним нотаріусом Тлумацької державної нотаріальної контори Івано-Франківської області за № 811/02-31 від 20.12.2019 року (а.с. 25). Крім того позивачка отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] у зв`язку з тим, що нею пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини, а також не підтверджено факт її спільного проживання, як спадкоємця, із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини. Також нотаріусом було роз`яснено про можливість звернутись до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини або із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копією відповіді приватного нотаріуса Івано-Франківського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Дузінкевич С.М. № 50/01-16 від 19.02.2020 року (а.с. 31). Зазначені обставини перешкоджають позивачці належним чином оформити спадщину, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] . Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України та ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах зі збереженням її цільового призначення. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають, зокрема, колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Згідно з п. 5 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок розпаювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Суд враховує, що відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділ X «Перехідні положення» ЗК України). Стаття 126 ЗК України передбачає, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Отже [PERSON] (позивач), будучи належним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , має право на оформлення спадщини з переоформленням права власності на спадкову земельну частку (пай) на своє ім`я в нотаріальному порядку. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, згідно п. 2 постанови пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 1 січня 2004 року тощо. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд на підставі ч. 6 ст. 294 ЦПК України залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 200/14136/17 (провадження № 61-15965св19) зазначено, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах». У постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 рокуу справі № 442/1904/20(провадження № 61-7816св21) зазначено, що «під спором про право в справах окремого провадження розуміється конфлікт інтересів заявника та хоча б однієї із заінтересованих осіб внаслідок заперечення такої особи проти задоволення заяви про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів або неоспорюваних прав, а також можливість виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків у третіх осіб внаслідок задоволення відповідної заяви. Визначальним при розгляді заяви про встановлення певних фактів, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки, має значення наявність чи відсутність спору між спадкоємцями. Процесуальний закон вимагає встановити наявність спору про право, а не припускати його можливість. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 16 січня 2018 року в справі № 640/10329/16». У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 760/5425/17 (провадження № 61-18392св19) вказано, що «справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження з`ясується, що має місце спір про право, суд залишає заяву без розгляду та роз`яснює заявникові, що він має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 26.01.2022 року по справі № 165/2486/19 (провадження № 61-1355св21). З позовних вимог вбачається спір про право, а саме про визнання права власності на спадкове майно, яке належало спадкодавцям, а тому позивачка звернулась також з взаємопов`язаною вимогою про встановлення факту постійного проживання разом з матір`ю [PERSON] на час відкриття спадщини, оскільки встановлення даного факту має для неї юридичне значення та надає їй право на спадкування за заповітом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З метою оформлення спадщини за заповітом після смерті [PERSON] в нотаріальному порядку позивачці необхідно представити документи, які б підтверджували, що вона постійно проживала однією сім`єю з спадкодавцем - [PERSON] на час відкриття спадщини ( [INFO] ). З копії довідки ОСББ «Садиба на каскад» № 42 від 16.12.2019 року встановлено, що [PERSON] з листопада 2006 року до дня смерті - [INFO] постійно проживала без реєстрації разом з донькою [PERSON] по [ADDRESS] (а.с. 16). Також з довідок Підвербцівського старостинського округу Олешанської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області №№ 135, 136 від 15.02.2024 року вбачається, що [PERSON] була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] до листопада 2006 року, після чого вибула на проживання до доньки [PERSON] у м. Івано-Франківськ. З листопада 2006 року до дня смерті [PERSON] у с. Підвербці Івано-Франківського району Івано-Франківської області не з`являлась (а.с. 121, 122). Відповідно до копії довідки про причину смерті, виданої Івано-Франківською міською поліклінікою № 4 від 04.06.2012 року, [PERSON] померла [INFO] у м. Івано-Франківську (а.с. 123). Також про факт спільного проживання [PERSON] (позивачка) разом з матір`ю [PERSON] з листопада 2006 року по день смерті спадкодавця в судовому засіданні ствердили свідки [PERSON] та [PERSON] . Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду від 04.07.2018 року по справі № 404/2163/16-ц, з якої вбачається, що сама по собі відсутність реєстрації місця проживання особи за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ч. 3 ст. 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Отже суд приходить до висновку про доведеність факту спільного проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] на день відкриття спадщини та про доведеність того, що цей факт дійсно має для позивачки юридичне значення. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки таке становище має місце по даній справі, суд вважає встановленими обставини, викладені позивачкою в позовній заяві на обгрунтування своїх вимог. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За встановлених судом обставин, позов слід задовольнити. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що сторонами по справі не заявлялось вимог про відшкодування судових витрат, клопотань про відшкодування витрат до закінчення судових дебатів до суду не надходило, суд не може вийти за межі заявлених вимог, а тому питання розподілу судових витрат судом не вирішується. На підставі ст.ст. 316-319, 368, 391, 392, 1216-1222, 1225, 1268 ЦК України, ст.ст. 81, 126, 131 ЗК України,

Outcome: approved