Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила розірвати шлюб з [PERSON] , укладений 06.10.2020 року Лохвицьким районним відділом ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 66, та визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з нею. В обгрунтування позову зазначила, що шлюбні відносини з відповідачем фактично припинені з червня 2023 року, а з липня 2023 року вона та неповнолітній син проживають окремо від [PERSON] . Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 30.10.2024 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 15). 20.11.2023 року від [PERSON] надійшов відзив на позов з доданими матеріалами (а.с. 17-19). Ухвалою суду від 21.11.2023 року задоволене клопотання відповідача [PERSON] та залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області та справу призначено до судового розгляду (а.с. 24). Ухвалою суду від 13.12.2023 року замінено третю особу- орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Лохвицької міської ради Миргородського району Полтавської області на орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Гадяцької міської ради Миргородського району Полтавської області (а.с. 29) В судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача [PERSON] - адвокат Панченко О.В. надала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. (а.с. 43). Відповідач [PERSON] в судові засідання двічі не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи- органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Виконавчого комітету Гадяцької міської ради Миргородського району Полтавської області надав висновок щодо доцільності визначення місця проживання дитини з позивачкою (а.с. 36, 37-38). За таких обставин, суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 06.10.2020 року Лохвицьким районним відділом ДРАЦС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), актовий запис № 66 (а.с. 8а). Причиною припинення шлюбних стосунків є діаметрально протилежні погляди на шлюб. Підстав для збереження шлюбу між сторонами судом не встановлено. Спору щодо нажитого в шлюбі майна сторони не заявляли. Згідно п. 10 роз`яснень ППВС України № 378 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані по справі докази, судом з`ясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя. За такого, суд вважає, що сім`я розпалася остаточно і зберегти її неможливо, тому згідно зі ст.ст. 110, 112 СК України позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю- [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих Верховним Судом України в п.18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 9). Згідно висновку Виконавчого комітету Гадяцької міської ради як органу опіки та піклування встановлено, що [PERSON] проживає разом із сином [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] в орендованій квартирі (зареєстрована за адресою [ADDRESS] ). Умови проживання задовільні (акт обстеження умов проживання від 04 грудня 2023 року), в помешканні проводяться ремонтні роботи. Для виховання та проживання дитини створено належні умови. Дитина відвідує ЗДО № 2 «Берізка» з 31 серпня 2023 року (довідка від 12 січня 2024 року 03/01-2.1), Мати приводить та забирає дитину додому вчасно, дитина ходить охайно одягнена. [PERSON] бере участь у житті групи та садочка, спілкується з вихователями. Батько дитини- [PERSON] , зі слів вихователів за даний період, дитину до закладу дошкільної освітні не приводив і не забирав. [PERSON] з 10 січня 2024 року працює продавцем продовольчих товарів у ТОВ «Сергіївський продукт», має постійний дохід. А тому доцільно визначити місце проживання дитини разом з матір`ю(а.с. 37-38). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Відповідно до статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме її інтересам, суд приходить до висновку про задоволення в цій частині позивних вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з нею. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2147,20 грн. (а.с. 3). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved