Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] , від імені якого діє адвокат Коцюба Н.Я., звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати за ним право на земельну частку (пай) розміром 1,90 га в умовних кадастрових гектарах, розташовану на території Остап`ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області, що належить йому як члену КСП «Вільна Україна» згідно зі Списком громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, що є Додатком 1 до Державного акту серії ТР №04 від 16 листопада 1995 року, які мають право на земельну частку КСП «Вільна Україна». Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що в липні 1982 року він був прийнятий в члени колгоспу «Комуніст» (надалі КСП «Вільна Україна») в с. Остап`є Підволочиського району Тернопільської області, де працював до березня 1994 року. 16 листопада 1995 року КСП «Вільна Україна» отримало державний акт на право колективної власності на землю, до якого додано План зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність, та Список громадян-членів КСП, які мають право на земельну частку (пай) КСП «Вільна Україна». Позивач є у вказаному списку під №929. Разом з тим, сертифікат на земельну частку (пай) на ім`я [PERSON] не видавався, що унеможливлює отримати позивачем державний акт на земельну ділянку. У зв`язку з цим просив позов задовольнити. 21 грудня 2023 року від Скалатської міської ради надійшла заява про розгляд справи без участі відповідача, міська рада просить прийняти рішення згідно закону та повідомити про результати розгляду справи. 22 січня 2024 року представник позивача адвокат Коцюба Н.Я. надіслала до суду заяву про поновлення строку звернення до суду за захистом прав, в якій зазначає, що позивач юридично необізнаний, а органами місцевого самоврядування не було належним чином доведено до відома та роз`яснено позивачу його права, та про порушення своїх прав позивач дізнався лише 14 вересня 2021 року з листа Держгеокадастру, а тому причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав та інтересів є поважними. В судовому засіданні представник позивача адвокат Коцюба Н.Я. позов підтримала. Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Фактичні обставини справи Судом встановлено, що згідно із записом в трудовій книжці [NUMBER] (запис від 01 липня 1982 року) [PERSON] прийнятий в члени колгоспу «Комуніст» в с. Остап`є Підволочиського району Тернопільської області, який реорганізовано в КСП «Вільна Україна» (а.с. 7-8). Відповідно до довідки КУ «Трудовий архів Підволочиської селищної ради» Тернопільської області №331 від 18 серпня 2023 року [PERSON] був членом КСП «Вільна Україна» с. Остап`є з липня 1982 року по лютий 1994 рік (а.с. 33-34). Згідно з державним актом серії ТР №04 від 16 листопада 1995 року КСП «Вільна Україна» Підволочиського району Тернопільської області отримало право колективної власності на землю (а.с. 9-10). Позивач [PERSON] був включений до Списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства під номером 929 (а.с. 12). Відповідно до листа Відділу №5 Управління у Тернопільському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області № 31-19-0.385-127/307-21 від 14.09.2021, згідно з земельно-обліковими документами сертифікат на земельну частку (пай) [PERSON] , який включений в списки громадян-членів КСП «Вільна Україна» Підволочиського району Тернопільської області Остап`ївської сільської ради не видавався (а.с .15). Також листом Відділу №5 Управління у Тернопільському районі ГУ Держгеокадастру у Тернопільській області № Д-204/0-235/6-23 від 29.08.2023 повідомлено [PERSON] , що за наслідками аналізу Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), які видаються Підволочиською районною державною адміністрацією по сільськогосподарському підприємству «Вільна Україна» на території Остап`ївської сільської ради Підволочиського району Тернопільської області записів про видачу громадянину [PERSON] сертифіката на право на земельну частку (пай) не віднайдено (а.с. 16). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив, що оскільки він був членом КСП «Вільна Україна», тому має право на земельну частку (пай). Мотивувальна частина Частиною другою\~статті 14 Конституції України\~визначено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до пункту 1\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі, створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Право на земельну частку (пай) згідно з пункту 2 цього\~Указу\~мають члени сільськогосподарського підприємства, кооперативу, акціонерного товариства, у тому числі, пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Згідно з частиною дев`ятою\~статті 5 ЗК України 1990 року\~(в редакції на час виникнення спірних правовідносин) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою\~статті 6 цього Кодексу. Відповідно до частини першої\~статті 22 ЗК України 1990 року\~(у редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на землю виникає після одержання документа, що посвідчує це право. У частині другій\~статті 23 ЗК України 1990 року\~(у редакції на час виникнення спірних правовідносин) зазначено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Отже, право особи на земельну частку (пай) виникає за наявності трьох умов: одержання КСП державного акта на право колективної власності на землю, перебування такої особи в членах КСП на час передачі державного акта та включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до роз`яснень, наведених в пункті 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»\~член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7\~Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям»\~має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. КСП «Вільна Україна» отримало державний акт на право колективної власності на землю у 1995 році, тобто тоді, коли позивач був членом КСП (а.с. 9-10). Позивач внесений до списку осіб на розпаювання землі під номером 929 та мав право на земельну частку. Відповідно до\~п.5,\~6\~Указу Президента\~України «Про\~порядок паювання\~земель,\~переданих у\~колективну власність\~сільськогосподарським підприємствам\~і організаціям»\~видача громадянам\~сертифікатів на\~право на\~земельну частку\~(пай)\~єдиного в\~Україні зразка\~та їх\~реєстрація провадяться\~відповідною районною\~державною адміністрацією. У\~разі виходу\~власника земельної\~частки (паю)\~з колективного\~сільськогосподарського підприємства,\~сільськогосподарського кооперативу,\~сільськогосподарського акціонерного\~товариства за\~його заявою\~здійснюється відведення\~земельної ділянки\~в натурі\~в установленому\~порядку і\~видається державний\~акт на\~право приватної\~власності на\~цю земельну\~ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Статтею 14-1 Закону України від 05 червня 2003 року № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»\~(яка діє з 01 січня 2019 року) встановлено новий порядок використання та розпорядження землями, що залишилися у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, та визначено організацію розподілу земель, що залишилися у колективній власності, яку здійснюють виключно сільські, селищні, міські ради, на території якої такі землі розташовані. Відповідно до пункту 21\~Перехідних положень ЗК України\~(який є чинним з 01 січня 2019 року) з дня набрання чинності\~Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні»\~землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного\~Закону\~переходять до комунальної власності. Тобто законодавством оновлено та конкретизовано порядок використання земель зазначеної категорії, та, відповідно, єдиною підставою для виділення таких земельних ділянок в натурі (на місцевості) після 01 січня 2019 року є рішення територіальної громади (в особі відповідної сільської, селищної, міської ради). Водночас, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що порушене право позивача не підлягає судовому захисту через пропуск ним позовної давності. Відповідно до пункту 6 «Прикінцеві та перехідні положення»\~ЦК України 2003 року\~правила цього\~Кодексу\~про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом. Згідно зі\~статтею 71 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до\~статті 75 ЦК Української РСР\~позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін. Згідно з нормами\~статті 76 ЦК Української РСР\~перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. У\~постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16\~зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті\~15,\~16,\~20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює у неї цю можливість знати про посягання на права. Відповідно до\~статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). [PERSON] на момент отримання колгоспом державного акту був членом колективного сільськогосподарського підприємства «Вільна Україна». Після видачі колгоспу державного акту позивач мав право звернутися до відповідної районної державної адміністрації із заявою про видачу йому сертифікату на право на земельну частку (пай), а після його отримання за заявою позивача могло бути здійснено відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видано державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. З 1995 року позивачу було достеменно відомо про отримання сертифікатів на право на земельну частку (пай) іншими членами КСП «Вільна Україна» с. Остап`є, оскільки він постійно проживав в цьому селі. Отже, право на звернення до суду з позовом у [PERSON] виникло з листопада 1995 року, проте своїм правом на подальше документальне оформлення права на земельну частку (пай) не скористався, зайнявши пасивну позицію. Встановивши обставини справи, суд дійшов висновку про те, що право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, а тому трирічний строк позовної давності, встановлений\~статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності\~ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Доводи представника позивача щодо пред`явлення позову у межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки розпаювання земель колишніх колгоспів, яке почалось з 1993 року, є загальновідомим фактом, крім того позивач, як член КСП, знав про видачу у 1995 році КСП «Вільна Україна» державного акта на право колективної власності на землю зі списком громадян, які мали право на земельну частку (пай). Із позовом позивач звернувся лише у листопаді 2023 року, через 28 років з моменту виділення земель КСП «Вільна Україна». Судова практика у спірних правовідносинах є сталою, Верховний Суд неодноразово висловлював подібну правову позицію, зокрема у постановах від 12 червня 2019 року справі № 702/962/17 (провадження № 61-40068св18), від 17 червня 2020 року у справі № 600/528/16 (провадження № 61-36780св18), від 09 вересня 2020 року у справі № 637/53/18 (провадження № 61-1048св19), від 03 листопада 2020 року справі № 530/1367/18 (провадження № 61-19378св19), від 29 вересня 2021 року у справі № 686/14921/19 (провадження № 61-3107св20), від 04 жовтня 2021 року у справі № 190/1185/20 (провадження № 61-7084св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 08 листопада 2021 року у справі № 615/870/20 (провадження № 61-4437св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 662/1660/18 (провадження № 61-6204св19), від 10 лютого2022 року у справі № 132/1038/21 (провадження № 61-19793св21), 30 червня 2022 року у справі № 143/849/20 (провадження № 61-1089св21). Враховуючи, що право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, тому трирічний строк позовної давності, встановлений\~статтею 71 ЦК Української РСР, минув до набрання чинності\~ЦК України 2003 року, що є підставою для відмови у задоволенні позову. При цьому суд зобов`язаний застосувати наслідки спливу позовної давності без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. Посилання представника позивача на те, що про порушене право позивач дізнався з листа Головного управління Дерєжгеокадастру в Тернопільській області від 14 вересня 2021 року, суд не приймає, оскільки про порушення своїх прав [PERSON] дізнався або повинен був дізнатися, коли розпочалося розпаювання земель колгоспу. Будь-яких належних доказів на підтвердження неможливості звернутися до суду в межах строків позовної давності або на підтвердження того, що [PERSON] об`єктивно не був обізнаний про порушення його прав, матеріали справи не містять. З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову в позові. Також відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий\~збір покладається\~на сторони\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати у виді судового збору слід покласти на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed