Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] , через свого представника [PERSON] , звернувся до суду з позовом до\~ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання договору іпотеки припиненою. Свої вимоги мотивує тим, що позивач, 09.10.2007 року уклав з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», договір іпотеки, за яким він виступив іпотекодавцем забезпечивши вимоги банку, що випливали з кредитного договору №014/035-43/50384, який був укладений між банком та [PERSON] 09.10.2007 року. За умовами п.1.1 кредитного договору позичальник [PERSON] зобов`язався повернути банку кредит в розмірі 326\~000,00 грн. в строк до 08.10.2017 року, а також сплатити проценти за його користування та виконати інші зобов`язання. При цьому, предметом іпотеки відповідно до п.1.2 є квартира [ADDRESS] і належить на праві власності позивачу. Однак, [PERSON] [INFO] помер. Спадщину після смерті позичальника прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які зазначенні позивачем в якості третіх осіб без самостійних вимог. Позивач поставив до відома банк, що позичальник [PERSON] помер, а він як майновий поручитель-іпотекодавець не погоджується забезпечувати зобов`язання по кредитному договору №014/035-43/50384 за будь-яким новим боржником, зокрема спадкоємцями позичальника. Позивач вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо припинення іпотеки, які регулюються ч. 1 ст. 523 ЦК України, відповідно до якої порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником, посилаючись на правові висновки Верховного Суду у постановах: № 754/7953/16-ц від 22.12.2020 року; № 362/2232/17 від 11.03.2020 року; № 753/22517/17 від 18.03.2020 року; № 124/8891/13-ц від 03.03.2020 року; № 296/10858/16-ц від 29.01.2020 року. Крім того, позивач зазначив, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2019 року у справі №127/10983/18 було відмовлено в задоволення позову банку до позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, позивач випадково дізнався, що банк в 2019 році після постановлення судом рішення уклав договір про відступлення прав за договором іпотеки та передав право вимоги до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», який став іпотекодержателем. Таким чином, на квартиру, яка належить позивачу накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, яке не було знято за заявою банку - іпотекодержателя після судового рішення, що є перешкодою у реалізації прав власника, яким є позивач. Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання у повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном. Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визнати іпотеку, яка встановлена на підставі договору іпотеки, який укладено 09.10.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , щодо предмету іпотеки квартири [ADDRESS] - припиненою. Ухвалою суду від 09.06.2023 року заяву прийнято до провадження та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. 18.09.2023 року на адресу суду від представника відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник вказав, що відповідач позовні вимоги не визнає у повному обсязі, та просив суд відмовити у їх задоволенні з наступних підстав. В обгрунтування заперечення вказав, що на даний момент всі права кредитора та іпотекодержателя, належить ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Вказав, що не є підставою для припинення поруки смерть позичальника, оскільки ані Договором іпотеки, ані Законом України «Про іпотеку» не визначено такої підстави. Верховний Суд у Постановах від 17.05.2023 року у справі № 607/14567/21, від 05.06.2023 року у справі № 295/16832/21 вказав, що підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом, позивачем до позовної заяви не додано доказів, що підтверджують припинення Кредитного договору №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року. В свою чергу, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» зазначає, що відомості щодо знищення іпотечного майна та щодо визнання договору іпотеки недійсним відсутні. За таких обставин, відсутні законні підстави для визнання припиненою іпотеки, яка встановлена на підставі договору іпотеки від 09.10.2007 року щодо квартири [ADDRESS] . Також, посилаючись на ч.1 ст.523 ЦК України позивач не врахував, що згідно зі ст. 546 ПК України, порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора у разі невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється ст. 572-593 ЦК України і Законом України «Про іпотеку», то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосування положення параграфу 3 гл. 49 ЦК України. Таким чином, не підлягає застосуванню стаття 523 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки підстави припинення іпотеки визначені статтею 17 Закону України «Про іпотеку». Окрім того, представник відповідача зауважив, що позивачем пропущено строк позовної давності до вимоги про визнання іпотеки припиненою, оскільки як він сам зазначає, 19.01.2015 року [PERSON] звернувся до «Райффайзен Банк Аваль» з повідомленням про відмову забезпечувати зобов`язання по Кредитному договору №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року за будь-яким новим боржником. Однак, в той же час позивачем не зазначено, що 04.02.2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направлено відповідь на лист від 19.01.2015 року за вихідним №114-29-0-00/101, з якої вбачається, що АТ «Райффайзен Банк Аваль» не прийняв відмову [PERSON] забезпечувати зобов`язання по Кредитному договору №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року. Таким чином, спір про право виник ще у 2015 році, з моменту отримання позивачем відповіді АТ «Райффайзен Банк Аваль», тому позивач дізнався про порушення своїх прав у 2015 році і з цього моменту мав можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права. В той же час, з позовом про визнання іпотеки припиненою позивач звернувся через 8 років, тобто з пропущенням строку позовної давності. Враховуючи зазначене, ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» вважає за необхідне заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Ухвалою суду від 16.11.2023 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник\~відповідача ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, надіслав клопотання про проведення судового засідання у його відсутність. Крім того, у відзиві на позовну заяву просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Письмових пояснень на адресу суду від третіх осіб не надходило. Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши обставини справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 09.10.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , було укладено Кредитний договір №014/035-43/50384, відповідно до якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 326\~000,00 грн., а позичальник зобов`язався належним чином використовувати та повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користуванням кредитом, комісії та виконати всі інші зобов`язання (а.с.59-61). В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року, між [PERSON] та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Договір іпотеки, посвідченим 09.10.2007 року, [PERSON] , приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим №145-з, на підставі якого в іпотеку було передано наступне нерухоме майно: квартира під [ADDRESS] , залагальною площею 75,8 кв.м. (а.с.62-64). Відповідно до п.6.2 Договору іпотеки право іпотеки, та відповідно і цей договір припиняє чинність у разі: припинення основного зобов`язання, забезпеченого цією іпотекою; знищення (втрати) предмета іпотеки, якщо іпотекодавець не замінив або не відновив предмет іпотеки; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем на підставах, передбачених чинним законодавством України та цим договором права власності на предмет іпотеки; розірвання цього договору за угодою сторін, яка посвідчується нотаріально; в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] накладено обтяження у вигляді заборони на нерухоме майно, реєстраційний номер обтяження: 5803394 від 09.10.2007 року (а.с.5-6). Відповідно до Свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] [INFO] [PERSON] помер (а.с.13 зворот). 19.01.2015 року [PERSON] звернувся до виконавчого директора ВОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» із повідомленням, що [PERSON] , як майновий поручитель по кредитному договору №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року, не погоджується забезпечувати зобов`язання по кредитному договору будь-яким новим боржникам, у зв`язку із смертю [PERSON] (а.с.4). 04.02.2015 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» надіслало [PERSON] повідомлення, відповідно до якого вказано, що ЗУ «Про іпотеку» та положеннями договору іпотеки не передбачено, що договір іпотеки може бути припиненим, в зв`язку з смертю боржника за основним зобов`язанням і відмови майнового поручителя забезпечувати зобов`язання новим боржником. Станом на день надання відповіді кредитний договір є діючим, а отже і договір іпотеки також є діючим і не припинив свою дію (а.с.88). Як вбачається з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.05.2019 року в задоволенні позову АТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про захист порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено повністю (а.с.14-19). Разом з тим, 28.05.2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», що є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-5, на підставі якого було відступлено право вимоги за Кредитним договором №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] , а саме, право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (а.с.72-80). 29.05.2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено Договір про відступлення прав за договорами іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., за реєстровим №747, на підставі якого було відступлено права іпотекодержателя за Договором іпотеки, посвідченого 09.10.2007 року Дунаєвською С.М., приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу за реєстровим №145-з, який був укладений між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , а саме, право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (а.с.81-84). Відповіднодо Повідомлення №А/280519/8 від 28.05.2019 року ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» повідомило [PERSON] , що 28.05.2019 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» та АТ «Райффайзен Банк Аваль», що є правонаступником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено Договір відступлення права вимоги №114/2-5, на підставі якого було відступлено право вимоги за Кредитним договором №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року, який був укладений між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» та [PERSON] , а саме, право вимоги перейшло до ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» (а.с.12 зворот). Відповідно до Повідомлення від 05.06.2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» повідомило [PERSON] , що 28.05.2019 року всі права вимоги банку до [PERSON] за кредитним договором №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року були відступлені ТОВ «ФК «Укрфінанс груп» (а.с.11). Листом №81-26-4/247 від 07.02.2023 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» повторно повідомило [PERSON] , що 28.05.2019 року право вимоги за кредитним договором №014/035-43/50384 від 09.10.2007 року було передано третій особі ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Таким чином, наразі між банком та [PERSON] відсутні договірні відносини в частині виконання зобов`язань (а.с.4 зворот). Суд враховує, що відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особи немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що [INFO] він поставив до відома банк, що позичальник [PERSON] помер, а він як майновий поручитель-іпотекодавець не погоджується забезпечувати зобов`язання по кредитному договору №014/035-43/50384 за будь-яким новим боржником, зокрема спадкоємцями позичальника, та вважає, що між сторонами виникли правовідносини щодо припинення іпотеки, які регулюються ч.1 ст. 523 ЦК України, відповідно до якої порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов`язання новим боржником. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). За змістом статті 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом. При цьому, законодавець не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконання основного зобов`язання. Крім того, будь-які охоронні зобов`язання, які випливають з основного зобов`язання, не повинні припиняти дію зобов`язань, які забезпечують основне зобов`язання, яке залишилось невиконаним. Верховний Суд у Постановах від 17.05.2023 року у справі № 607/14567/21, від 05.06.2023 року у справі № 295/16832/21 вказав, що підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 Закону України «Про іпотеку». Зміст цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. При цьому суд погоджується із твердженням відповідача, що посилаючись на ч.1 ст.523 ЦК України позивач не врахував, що згідно зі ст. 546 ПК України, порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов`язань. Поручитель і майновий поручитель є суб`єктами різних за змістом цивільних правовідносин. Поручитель є суб`єктом такого виду забезпечення виконання зобов`язання, як порука, а майновий поручитель є суб`єктом іншого виду забезпечення виконання зобов`язання - застави. Правовий статус поручителя й майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення та для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосередного застосування відповідних норм цивільного закону. Як встановлено ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотека є окремим видом застави, а саме заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодавцем відповідно до ч. 1 ст.583 ЦК України, може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи - боржника. Положеннями ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, відповідальність майнового поручителя як іпотекодавця, який не є одночасно боржником в основному зобов`язанні, обмежується вартістю майна, переданого в іпотеку, у відповідності до ч.1 ст. 11 Закону України «Про іпотеку». Та у разі невиконання основним боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання іпотекодержатель як кредитор, має право вимагати виконання основного зобов`язання як боржника і його майнового поручителя разом, так і від будь-кого з них окремо, а у разі пред`явлю таких вимог до майнового поручителя останній відповідає в межах узятих на себе зобов`язань перед іпотекодержателем. Отже, правова природа іпотеки полягає у забезпеченні можливості кредитора v невиконання боржником зобов`язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданого в іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим способом забезпечення зобов`язань, регулювання якого здійснюється ст. 572-593 ЦК України і Законом України «Про іпотеку», то до іпотечних правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосування положення параграфу 3 гл. 49 ЦК України. Зазначений висновок зроблений у Постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2012 р. справі № 3~43гс12 та від 17 вересня 2014 року у справі № 6-109цс14 та підтриманий у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року у справі № 161/6253/15-ц. Таким чином, не підлягає застосуванню стаття 523 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки підстави припинення іпотеки визначені статтею 17 Закону України «Про іпотеку». При цьому, суд зауважує, що ВС не сформовано однозначної позицію з приводу вказаних правовідносин. Зважаючи, що станом на день розгляду справи кредитні зобов`язання, які забезпечувались іпотекою не виконанні, при цьому\~кредитний та іпотечний договори є чинними, правомірними та не визнані в установленому законом порядку недійсними, а тому відсутні підстави для визнання іпотеки припиненою. Щодо строків позовної давності. Позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Велика Палата Верховного Суду в пунктах 32-35 постанови від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 висловила правову позицію про те, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина 1 статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина 3 цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина 4 статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття "строк виконання зобов`язання" і "термін виконання зобов`язання" охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У зв`язку з цим суд, враховуючи, що згідно пункту 6.2 договору іпотеки він діє до повного виконання сторонами своїх зобов?язань за кредитним договором, вважає, що строк дії іпотеки не закінчився і підстави для зняття заборони на відчуження будинку відсутні. За таких обставин суд відмовляє в задоволенні позову повністю. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed