Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах та від мені якої діє адвокат Глушкова О.І., звернувся до суду із позовом про визнання права власності на домоволодіння із належними до нього господарськими будівлями та спорудами, розташованими у [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] у селі Городківка, Крижопільського (нині - Тульчинського) району, Вінницької області помер його батько [PERSON] , [INFO] у с. Городківка Крижопільського (нині - Тульчинського) району, Вінницької області померла його мати [PERSON] . Після смерті [PERSON] , він та його мати [PERSON] , за життя, прийняли спадщину в силу вимог ст. 1268 ЦК України, як спадкоємці першої черги за законом, оскільки постійно з ним проживали на час відкриття спадщини. Він є спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст.1261 ЦК України і після смерті матері [PERSON] . До складу спадщини входить житловий будинок з господарськими будівлями (загальною площею 80,0 кв.м., житловою площею 59,7 кв. м., до складу якого входить: житловий будинок - «А», вх. майданчик - «а», літня кухня -«Б», господарська будівля - «В», сарай -«в», сарай «в1», туалет - «в2», гараж - «Г», навіс - «Д», погріб - «П», криниця 10 м. - «К», огорожа - «1-2») по [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок відноситься до суспільної групи колгоспних дворів, та належав його покійним батькам та йому в рівних частина. Після смерті батька, його частка та матері становила по частині житлового будинку. Після смерті матері він прийняв спадщину, оскільки постійно проживав з нею на час відкриття спадщини. Однак, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок нотаріусом йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. У зв`язку з чим змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 08 грудня 2023 року відкрито провадження у справі за даним позовом, призначено підготовче засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 14 лютого 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовільнити з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності за наявними у справі документами. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Так судом встановлено, що відповідно до відомостей, які містяться в копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 03 листопада 2011 року - [INFO] помер [PERSON] ; відомостей, які містяться в копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 25.07.2019 року - [INFO] померла [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя - [PERSON] 17 лютого 1974 року уклав шлюб із [PERSON] . Позивач [PERSON] є сином останніх, що підтверджується відомостями, які містяться в копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.04.1975 року, де батьками [PERSON] вказані: мати - [PERSON] , батько - [PERSON] . Відповідно до довідки № 1917 від 25.10.2023 року, виданої Городківською сільською радою Тульчинського району Вінницької області - згідно погосподарської книги № 1Г за 1991-1995 роки, особового рахунку № [NUMBER] , житловий будинок [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року відносився до суспільної групи колгоспних дворів. Склад двору: голова двору - [PERSON] , дружина - [PERSON] , син - [PERSON] . Відповідно до положень ч.1 ст.120 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Колгоспний двір - це родинно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб. Відповідно до ч.2 ст.123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У відповідності до ст.125 ЦК УРСР при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. В силу вимог ст.126 ЦК УPCP працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору; якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, які виникли до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність», застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору, зокрема: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалось після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні; розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; згідно зі ст.4 Постанови ВРУ «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. Тому згідно довідки, яка міститься в матеріалах справи про склад колгоспного двору станом на 15.04.1991 року розмір частки становить кожному члену колгоспного двору по 1/3 кожному, а саме: [PERSON] -1/3, [PERSON] - 1/3, [PERSON] - 1/3. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується наявною копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.11.2011 року. Його частку у житловому будинку успадкували порівну дружина [PERSON] та син [PERSON] , як спадкоємці першої черги відповідно до ст. 1268 ЦК України, як спадкоємці, які постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно довідки № 124 від 22.01.2024 року, виданою Городківською сільською радою Тульчинського району Вінницької області - [PERSON] , була зареєстрована по [ADDRESS] ; [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 28.08.1996 року. А також факт проживання [PERSON] за даною адресою свідчать відомості з витягу з реєстру територіальної громади від 25.10.2023 року, де вказано, що останній зареєстрований з 28.08.1996 року за вказаною адресою. Що підтверджує їхнє проживання разом із спадкоємцем [PERSON] . Після прийняття спадщини [PERSON] належить вказаного житлового будинку і [PERSON] належить вказаного житлового будинку. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується наявною копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 25.07.2019 року. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері відповідно до ст. 1268 УК України, як спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказаний факт підтверджується уже зазначеними довідками, які видані Городківською сільською радою Тульчинського району Вінницької області та відомостями з витягу з реєстру територіальної громади від 25.10.2023 року. Позивачу відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку, а саме 1/2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вищезазначене майно, що підтверджується довідкою нотаріуса від 08.12.2023 року № 189/01-16. Вказана відмова нотаріуса стала підставою для звернення позивача із даним позовом до суду. Із відповіді Крижопільської державної нотаріальної контори від 15 грудня 2023 року за № 107/01-16 вбачається, що Крижопільською державною нотаріальною конторою до майна померлого [PERSON] та до майна померлої [PERSON] спадкові справи не заведено. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України). Частиною 1 статті 1273 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Згідно чинного на час відкриття спадщини законодавства, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.ч.3, 5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до п.23 постанови пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Таким чином, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, в тому числі на житлові будинки, які відносились до колгоспного двору, не залежить від державної реєстрації цього права. При вирішення спорів щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, належить застосовувати норми, що регулювали власність цього двору до вказаної дати, зокрема, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Суд, дослідивши докази та з`ясувавши обставини справи дійшов висновку, що спадкуванню підлягає 1/2 частина будинку [ADDRESS] , яка належала померлій [PERSON] , як члену колгоспного двору та після спадкування частини після смерті чоловіка [PERSON] , що підтверджується належними та допустимими доказами наявними в матеріалах справи. Оскільки визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено у вчинені нотаріальної дії щодо видачі позивачам свідоцтва про право на спадщину частку житлового будинку після смерті чоловіка, батька, суд беручи до уваги вищезазначене, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню повністю. Згідно аналізу положень ст. 392 ЦК України, вбачається, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки він не суперечить законним інтересам сторін, відповідає чинному законодавству України, а також не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб. На підставі наведеного,

Outcome: approved