Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Позивач просить суд: 1. Встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 1981 року по [INFO]. 2. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ): - земельну ділянку площею 0,283 гектарів та побудований на ній будинок [ADDRESS] ; - будинок [ADDRESS] та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № 3222080301:01:005:0011; - квартиру [ADDRESS] ; - ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов [NUMBER] ; - на усі депозитні вклади, які були відкриті на ім`я [PERSON] . 3. Визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності на: - 1/2 земельної ділянки площею 0,283 ґектарів та 1/2 побудованого на ній будинку [ADDRESS] ; - 1/2 будинку [ADDRESS] , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № 3222080301:01:005:0011; - 1/2 квартири [ADDRESS] ; - 1/2 автомобіля ВАЗ 2105, 1982 року випуску, кузов [NUMBER] ; - 1/2 депозитних вкладів, які були відкриті на ім`я [PERSON] . 4. Визнати за [PERSON] право на спадкування за законом після смерті [PERSON] (померлого [INFO] ) разом із спадкоємцями першої черги спадкування. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2022 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 05.07.2023 р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 1981 році [PERSON] (далі - позивач) познайомилася з нині померлим [PERSON] та з того часу, почали проживати разом однією сім`єю як чоловік та дружина на квартирі, яку винаймали. Від попереднього шлюбу [PERSON] мав доньку - [PERSON] , [INFO] (далі - відповідач-2). [INFO] у позивача та [PERSON] народилася дочка - [PERSON] . З 1983 року позивач та [PERSON] проживали в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної власності належить Позивачу. Разом з тим, місце проживання [PERSON] було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . Позивач та [PERSON] почали проживати однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ще з 1981 року. Під час спільного проживання позивач та [PERSON] вели спільно господарство та здійснювали спільні витрати, придбавали майно спільними коштами та здійснювали його покращення спільною працею в інтересах сім`ї, спільно брали участь у витратах на утримання житла та його ремонт, загалом, мали усталені відносини, притаманні подружжю. Після смерті [PERSON] всі дії щодо його поховання здійснювалась за кошти і зусиллями позивача. Під час спільного проживання однією сім`єю Позивача та [PERSON] , ними було набуто наступне майно: - земельну ділянку площею 0,283 ґа та збудований на ній будинок [ADDRESS] ; - квартиру [ADDRESS] (та проведено капітальний ремонт); - автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску; - депозитні вклади в ПАТ «КБ «ГЛОБУС»; АТ «БАНК СІЧ»; АБ «УКРГАЗБАНК»; АТ «БАНК ФОРВАРД» та в період СССР - в АТ «Ощадбанк». Крім того, у власності [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, наявний житловий будинок [ADDRESS] , який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 га. Спільними зусиллями та за спільні кошти Позивача та [PERSON] було проведено у вказаному будинку капітальний ремонт (внутрішній та зовнішній). Спільними коштами здійснювалися (та здійснюються по цей час) сплати обов`язкових платежів щодо цього майна. Починаючи з 1985 року [PERSON] тяжко хворів. В останні роки життя [PERSON] хвороби прогресували, що призвело до його смерті. Згідно довідки № 443 від [INFO] про причину смерті, яка видана Київською міською клінічною лікарнею, причина смерті - хвороба, пов`язана з вірусом COVID-19, цукровий діабет. Враховуючи той факт, що позивач протягом всього спільного проживання з померлим [PERSON] (близько 35 років), а, особливо, останні декілька років до його смерті, коли хвороба прогресувала, піклувалася про його благополуччя, надавала йому невідкладну допомогу, яка носила як матеріальне так і нематеріальне (душевне) вираження, зважаючи на викладені вище в позовній заяві обставини, позивач переконана, що наявні всі підстави для задоволення позовних вимог в частині одержання позивачем права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги спадкування. Відповідач-2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що відсутні підстави для встановлення факту спільного проживання у період з 1981 року до 01 січня 2004 року. Факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року до [INFO] року (день смерті останнього) позивачем також не доведено в позовній заяві. Факт проведення ремонту, перепланування у період проживання сторін однією сім`єю без шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. Вважає, що Позивач не довела, що спірне майно було придбано сторонами за спільні кошти, тобто, що джерело набуття цього майна було спільним. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання позивачем в 2020 році коштів на поповнення мобільного телефону самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Позивач подав до суду відповідь на відзив відповідача-2. Відповідач-1 правом на подання відзиву не скористався. В судовому засіданні, яке відбулось 13.02.2024 року, представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. В судовому засіданні, яке відбулось 13.02.2024 року, представник відповідача-1 не заперечив проти задоволення позовних вимог. В судове засідання, яке відбулось 13.02.2024 року, відповідач-2 не з`явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання здійснювалося технічним засобом. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача-1, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в 1981 році [PERSON] познайомилася з померлим [PERSON] . Від попереднього шлюбу [PERSON] має доньку - [PERSON] , [INFO] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась донька - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . [INFO] після тривалої тяжкої хвороби [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , зазначила, що знала [PERSON] більше 50-ти років, [PERSON] та [PERSON] жили разом, як чоловік і жінка, вели спільне господарство близько 30 років. Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , зазначила, що знала сім`ю з 1981 року, [PERSON] спілкувався з дочкою, допомагав їй, [PERSON] був художником. Знає, що позивач працювала з [PERSON] з 1981 року. Зазначила, що [PERSON] були ще жінки, з 1981 року проживав з позивачкою, з 2003 року проживав з [PERSON] . Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , зазначила, що працювала з ними разом з 1992 року, їздили разом на дачу, це були сімейні відносини, разом здійснювали витрати, бачились на роботі, були разом на відпочинку біля Ялти, свідок їздила з ними на дачу у Верем`ї. Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] у 1981 році підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , яка знала [PERSON] з 1981 року, та те, що він проживав разом з [PERSON] , побудував дачу разом з нею. Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , зазначила, що познайомилась з ними на початку 1989 року, були сусідами, разом їздили на роботу з ними зранку, на її думку це була сім`я, разом приносили продукти, ліки. Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] підтвердила допитана у судовому засіданні свідок[PERSON] , зазначила, що були сусідами з 1988 року, були в дружніх відносинах, це була сім`я, яка була зразковою, позивач завжди допомагала [PERSON] коли він лежав в лікарні, та займалась його похованням. Факт знайомства[PERSON] та [PERSON] підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , зазначив, що [PERSON] жив в центрі, там де йому подобалось, іноді приходив до сестри, проживав у своїй однокімнатній квартирі. На питання чи можна назвати, що [PERSON] проживав однією сім`єю з позивачкою, свідок відповідає: він любив сам проводити час. Жив сам для себе. Відносини його і Уніковської характеризує, що [PERSON] завжди сам. Декілька раз свідок з [PERSON] їздили на будівництво будинку, який другий будував для себе. Дочка поїхала за кордон з дітьми. Більше [PERSON] нічого не говорив за дітей. На питання щодо майна, відповідь: гараж, машина, однокімнатна квартира і в селі батьківська хата, яка перейшла в спадок. Працювали разом. Знає [PERSON] , оскільки вона працювала у [PERSON] , після роботи не бачив [PERSON] разом з [PERSON] . [PERSON] проживав в центрі в однокімнатній квартирі. Останній раз бачив [PERSON] коли той збирався в лікарню на операцію. Працювали в 80-х роках разом на роботі, після не працювали. Проживав, як стверджує свідок [PERSON] , по [ADDRESS] , але точно не пам`ятає. Був тричі в гостях у квартирі та що в центрі за життя і ще в селі до батьківської хати багато раз їхали разом. Там де будинок в Обухівському районні раза 4 були більше 10 років назад. Уніковську дуже давно бачив. Останні роки час не проводили, захворів не пам`ятає коли. Свідок був 6 років в Торонто з 2013 року. Коли був в Києві часто зустрічались. Отже, факт спільного проживання підтверджується доведеним показаннями свідків в частині того, що до спільного проживання[PERSON] та [PERSON] проживали разом як одна сім`я. Як вбачається із копії державного акта на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,283 ґа, [PERSON] зареєстрував за собою право власності 09.03.1999 року. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності житлового будинок [ADDRESS] , [PERSON] зареєстрував за собою право власності 04.12.1996 року. Як вбачається із копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, домоволодіння, який знаходиться по [ADDRESS] та який розташованій на земельній ділянці площею 0,1465 ґа кадастровий № 3222080301:01:005:0011, право власності за [PERSON] зареєстроване 23.06.2008, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії Р №2120 від 11.11.1998 року. Як вбачається із копії свідоцтва про право власності на житло від 19.01.1994 року, квартира [ADDRESS] , зареєстроване за [PERSON] на підставі розпорядження (наказу) від 18.01.1994 року №7389. Як вбачається із копії технічного паспорту автомобіля серії [NUMBER] , автомобіль ВАЗ 2105, випуск 1982 року випуску, кузов [NUMBER] , зареєстрований на праві власності за [PERSON] 23.06.1989 року. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 3 СК України, сім ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом 1 таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають одне сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час стильного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави Сімейного кодексу у країни. Тобто, при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється і на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Ст. 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що с об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або договором. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української РСР 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»). Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 01.01.2004, було визначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При цьому пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, тощо. Таким чином, суд вважає доведеним, що [PERSON] та [PERSON] проживали однієї сім`єю, що має значення для вирішення питання застосування вказаних вище норм права. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов висновку про наявність підстав встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по дату смерті [PERSON] [INFO] , оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки було введено в національне законодавство СК України, який набрав чинності одночасно з набранням чинності ЦК України. Кодекс про шлюб та сім`ю Української РСР, який діяв до 01 січня 2004 року, таких положень не містив, тому вказаний факт може бути встановлений лише з 01 січня 2004 року. З огляду на те, що судом встановлено проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, а також дослідивши докази у справі та давши їм належну оцінку, врахувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання з позивачем права власності на майно, не підлягає задоволенню з огляду на те, що спірне майно було придбано [PERSON] до 01 січня 2004 року, тобто до встановленого факту спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу, а тому, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, суд звертає увагу, що позивачем не доведено належним чином та не надано до суду доказів на підтвердження відкритих за період з 01 січня 2004 року по 17 листопада 2020 [PERSON] депозитних рахунків в банківських установах, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Крім того, суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання за [PERSON] права на спадкування за законом після смерті [PERSON] разом із спадкоємцями першої черги спадкування, є похідною вимогою від попередніх, а тому відсутні підстави для її задоволення. Згідно з частиною першою статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково.

Outcome: partial