Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

До Суворовського районного суду м. Одеси звернулася [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Шкодіна Л.В., з позовною заявою до Одеської обласної прокуратури про зняття арешту з нерухомого майна. Позов мотивується тим, що позивач є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1994 року, видане Управлінням житлово- комунального господарства в Одеської міської Ради народних депутатів. [INFO] померла мати позивача [PERSON] , [INFO] .. Позивач є єдиною донькою померлої. Після її смерті позивач звернулась до нотаріальної контори для оформлення спадщини. У подальшому нотаріусом було повідомлено, що на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , постановою від 23.03.2009 року Прокуратури м. Одеси було накладено арешт. Посилаючись на те, що підстави з яких було накладено арешт на частку квартири позивачу невідомі, слідчий прокуратури м. Одеси під час досудового розслідування кримінальної справи № 052200800100 при накладенні арешту на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , помилково зазначив квартиру позивача, яка не мала жодного відношення до кримінального злочину, позивач не визнана ні потерпілою, ні обвинуваченою у рамках вказаної кримінальної справи, по справі винесено вирок, який набрав законної сили, позивач просить скасувати арешт. В судове засідання позивач та її представник не з`явилися. В судовому засіданні представник відповідача Одеської обласної прокуратури Карпова Є.Ю. просила відмовити у задоволенні позовної заяви, в зв`язку з тим, що вирішення даного питання підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно під час досудового слідства у кримінальній справі. В наявних в матеріалах справи поясненнях, сторона відповідача посилається на ряд правових позицій Верховного Суду України, які стосуються різних правових ситуацій та обставин за яких накладався арешт на та правові шляхи його скасування. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про\~право власності\~на житло\~від 27\~вересня 1994\~року,\~виданого Управлінням\~житлово-\~комунального господарства\~в Одеської\~міської Ради\~народних депутатів,\~зареєстрованого в\~КП «БТІ`ОМP\~29\~вересня1994\~року,\~№ 56-стр.\~70-кн100пр,\~ власниками квартири [ADDRESS] , в рівних частках є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.16-17). Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , [PERSON] 28.09.1991 року уклала шлюб з [PERSON] (а.с.119). [PERSON] є рідною донькою [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с.122,121,120,119,117). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] ( а.с.18). Після смерті [PERSON] відкрита спадкова справа №2/2023, що підтверджується копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с.19). Відповідно до інформації з державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за критерієм пошуку: заява за реєстраційним номером: 55673450, дата і час реєстрації заяви: 08.06.2023 року, заявник: [PERSON] , існують відомості про наявність наступних обмежень: обтяження, що міститься в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, тип обтяження арешт нерухомого майна; реєстраційний номер обтяження: 8568715, зареєстровано: 23.03.2009 11:35:56 за № 8568715 реєстратором: Перша одеська державна нотаріальна контора, 65026, Одеська область, м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 26, підстава обтяження: заява про реєстрацію обтяження об`єкта нерухомого майна, 18/100-15, 23.03.2009, Прокуратура м. Одеси; об`єкт обтяження: квартира, 1/5 частина квартири, адреса: [ADDRESS] (а.с.20). Відповіддю на адвокатський запит Одеською обласною прокуратурою роз`яснено, що з метою скасування рішення про накладення арешту на майно, власнику майна необхідно звернутися до суду з відповідним клопотанням ( а.с.20). На виконання ухвали суду про витребування Суворовського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2023 року по справі №523/11081/23 про витребування засвідченої копії Свідоцтва про право власності на житло, видане УЖКХ Одеської міськради від 27.05.1993 року та копії документів, на підставі яких було видане вказане свідоцтво про право власності на житло, Департаментом міського\~господарства Одеської\~міської ради\~повідомлено,\~що згідно наданої Департаменту інформації, на квартиру [ADDRESS] було видано свідоцтво на право власності № [NUMBER] від 27.09.1994 р.( а.с.80-85). Згідно копії постанови про накладення арешту (а.с.25), вбачається, що арешт накладений на 1/5 частину квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКХ Одеської міськради від 27.05.1993 р., до прийняття рішення в судовому порядку. Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст\~316,\~317,\~319 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7\~ЦПК України\~є обов`язковою для суду. 30 червня 2020 року Велика Палата Верховного суду, в справі, що переглядалася, в чергове піднімала питання щодо підсудності справ, предметом яких є звільнення майна з-під арешту. Так, в п. 21.1 Постанови Великої Палати Верховного суду від30.06.2020 року по справі № 727/2878/19 було сформовано такий правовий висновок: «Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за\~Кримінально-процесуальним кодексом України\~(далі -\~КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому\~КПК України 1960 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або\~КПК України 2012 року\~(постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства». Тобто, Велика Палата Верховного суду визначила в даному пункті дві підстави для розгляду справи в порядку цивільного чи/то господарського судочинства, а саме: особа, на майно якої накладено арешт, не була учасником кримінального провадження; завершеного (вироком, постановою про закриття провадження) у порядку передбаченому\~КПК України 1960 року. В даному випадку, позивач не була учасником кримінальної справи № 504/748/16-ц, яка розглядалася у порядку, передбаченому\~КПК 1960 року, а тому, на вказані правовідносини розповсюджуються положення саме цивільно-процесуального законодавства України. Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої\~статті 19 ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Варто зауважити, що положеннями\~КПК України\~( в ред. 1960 року) передбачалося прийняття рішення про зняття арешту з майна на стадії досудового слідства лише в межах провадження у кримінальній справі - або одночасно з винесенням постанови про її закриття (частина перша статті 214), або раніше, якщо в застосуванні відповідного заходу відпаде потреба (частина шоста статті 126). Інституту судового контролю за дотриманням прав і свобод людини під час досудового розслідування\~КПК України 1960 року\~не містив. Прийняття судом рішення щодо арешту майна як засобу забезпечення цивільного позову та/або можливої конфіскації, з огляду на зміст пункту сьомого частини першої статті\~253, пункту восьмого частини першої статті\~324, частини тринадцятої статті\~335\~цього\~Кодексу\~передбачалося лише після прийняття рішення про призначення до судового розгляду та під час постановлення за результатами такого розгляду вироку у кримінальній справі, направленій до суду з обвинувальним висновком. Згідно зі\~статтею 174 КПК України 2012 року\~підозрюваний, обвинувачений, їх захисник або законний представник, так і інший власник або володілець майна вправі звернутися до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, в тому числі на тій підставі, що в подальшому у застосуванні відповідного заходу відпала потреба. Проте слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому\~КПК України 2012 року. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження\~КПК України\~не передбачає. За наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174, 539 Кримінального процесуального кодексу Україні, до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено\~статтею 174 КПК України\~2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Так, арешт на спірне нерухоме майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній на підставі положень\~КПК України 1960 року, оскільки постанова слідчим була винесена 23.03.2009 року, а новий\~КПК\~набрав чинності 13.04.2012 р. Таким чином, спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією із сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Відтак, якщо арешт майна було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень\~КПК України\~1960 року і при цьому згідно з пунктом 9\~розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року\~питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом, то розгляд справи повинен відбуватися в порядку цивільного судочинства. Такий правовий висновок узгоджуються з правовою позицією ВСУ у постановах від 24.04.2019 № 2-3392/11, від 15.05.2019 року у справі № 372/2904/17-ц та від 15.05.2013 року № 6-26цс13. Позиція Великої Палати Верховного Суду стосовно юрисдикційної підсудності щодо зняття арешту з майна накладеного в рамках кримінального провадження залишається на сьогоднішній день не змінною - розглядається у встановленому кримінальним процесуальним законодавством порядку, навіть за умови, що особа (власник) не є учасником кримінального провадження якщо арешт на майно було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі на підставі положень\~КПК України 1960 року, а не\~КПК України 2012\~p., то спір повинен вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до висновку Великої палати Верховного Суду України викладеного у справі №911/1247/18 від 21.08.2019 року, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до положень\~статті 19 ЦПК України,\~статті 20 ГПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної чи господарської юрисдикції. Захист майнового права фізичною чи юридичною особою відповідно до вимог\~ЦПК України\~може здійснюватись в порядку цивільного судочинства. На сьогодні позивач не може оформити спадщину після смерті матері через наявність арешту. Відтак, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Згідно ч. 1\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини та враховуючи наявність накладеного арешту на майно, враховуючи, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що арешт на останнє накладено на підставі Свідоцтва про право власності на житло, яке не видавалося на квартиру [ADDRESS] ( а.с.80-85), а також беручи до уваги, неможливість скасування арешту в позасудовому порядку, та позивач в іншій спосіб, крім звернення до суду з позовом про скасування арешту захистити своє порушене право не може, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом скасування такого арешту, а відтак і про задоволення позову. Твердження сторони відповідача, що вирішення даного питання підлягає розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законом, оскільки арешт було накладено на майно під час досудового слідства у кримінальній справі, суд відхиляє, так як ряд правових позицій Верховного Суду України, на які у своїх поясненнях посилається представник, стосуються різних правових ситуацій та не стосуються підстав позову у справі яка розглядається. Згідно ч.1 ст. 267 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved