Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

31.10.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] (далі - позивач, представник позивача - адвокат Пащенко В.І.) з позовом до Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради (далі - КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, в якому позивач просить суд, з урахуванням вимог редакції позовної заяви від 28.03.2023 року, ухвали суду від 07.12.2023 року: - стягнути з Комунального підприємства «Дніпровський електротранспорт» Дніпровської міської ради на користь [PERSON] відшкодування шкоди у розмірі 54635,32 грн, яка складається з: 34565,00 грн - вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] ; 1384,00 грн - 3% річних; 9686,32 грн - інфляційне збільшення боргу; 2000,00 грн - витрати на проведення експертного дослідження; 7000,00 грн - моральна шкода. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх зміненої редакції від 28.03.2023 року, ухвали суду від 07.12.2023 року, позивач зазначила, що 15.10.2021 року сталась ДТП, у якій водій тролейбуса [NUMBER] [PERSON] спричинив зіткнення з транспортним засобом Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить позивачу та яким керував [PERSON] , винуватість водія тролейбуса не була застрахована. Позивач є власником автомобіля Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , право користування надано [PERSON] . Тролейбус [NUMBER] належить КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, яке є роботодавцем [PERSON] . Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року у справі №203/4555/21, яка була залишена в силі постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2022 року, водія [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за те, що він здійснив зіткнення з транспортним засобом позивача. За твердженнями сторони позивача, з урахуванням судової практики ВС, страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту - безпосередній винуватець. Зобов`язання з відшкодування шкоди є грошовим, а так як воно грошове, то і на нього можна нараховувати платежі за прострочення виконання зобов`язання у вигляді 3% річних та інфляційних втрат. Також позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона зазнала моральної шкоди, бо протиправні дії водія тролейбуса, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із наслідками ДТП 15.10.2021 року, призвели до пошкодження майна позивача та її душевних страждань, вона пережила стрес, бо подія несла загрозу майну, здоров`ю її та її чоловіка. Так, у січні 2023 року позивач, не дочекавшись компенсації від відповідача, здійснила відновлювальний ремонт належного їй на праві власності транспортного засобу, вартість якого, з урахуванням цін на запчастини у 2023 році склала 34565,00 грн. При цьому за розрахунком позивача, 3% річних складають - 1384,00 грн, інфляційне збільшення - 9686,32 грн, витрати на проведення експертного дослідження - 2000,00 грн, моральна шкода - 7000,00 грн. З огляду на викладене, позивач звернулась до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. Представник відповідача подав до суду відзив на позов від 21.03.2023 року щодо його первісної редакції, в якому зазначив, що сторона відповідача заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. Так, за твердженнями представника відповідача, позовні вимоги є безпідставними. Відповідач вважає, що позивач, заявляючи вимоги про стягнення майнової шкоди у вигляді вартості відновлювального ремонту транспортного засобу з використанням нових запасних частин офіційного дилера, без врахування технічного стану складових запасних частин колісного транспортного засобу до події ДТП. Тобто в даному випадку такі вимоги не відповідають принципу економічної доцільності та поняттю реальної вартості втраченого майна, яке визначене у ст. 1192 ЦК України. При цьому, відповідно до судової практики ВС, фактичний розмір шкоди не може підтверджуватися звітом, а підтверджується доказами проведення відновлювального ремонту транспортного засобу. Тобто розмір шкоди, який підлягає стягненню з винної особи в результаті ДТП дорівнює розміру вартості матеріального збитку, визначеному згідно зі звітом, адже автомобіль мав коефіцієнт фізичного зносу до ДТП і трактує поняття реальні збитки, визначені ст. 22 ЦК України, як такі, що визначені у п. 2.4 Методики. Таким чином, відповідач вказує на те, що йому не зрозуміло на якій правовій підставі позивач одночасно заявляє самостійні позовні вимоги про стягнення вартості відновлювального ремонту автомобіля та вартості матеріальної шкоди, не врахувала висновки експерта, що сума вартості ремонтно-відновлювальних робіт, матеріалів, запасних частин визначається з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Також відповідач вважає, що водій автомобіля [PERSON] не отримав жодних ушкоджень, а позивач на момент ДТП в транспортному засобі не знаходилась. Однак, завдана моральна шкода не може бути виправлена тільки шляхом констатації факту порушення. Тому, на думку представника відповідача, заявлений розмір моральної шкоди у 7000,00 грн є безпідставним та недоведеним. 14.11.2023 року представник відповідача подав до суду заперечення проти заяви про зміну позовних вимог, в яких, зокрема, вказав, що вартість матеріального збитку складає 19096,49 грн. До заяви позивач не долучила товарний чек або платіжне доручення про сплату проведених ремонтних робіт на суму 34565,00 грн. Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача зазначила, що коефіцієнт зносу застосовується до спорів зі страховими компаніями, тому сторона позивача просить суд відшкодувати позивачу понесений нею розмір матеріальної шкоди у заявленому розмірі відновлювального ремонту без коефіцієнта зносу. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні, підстави своїх заперечень зазначив так, як про це вказано вище. При цьому представник відповідача додав, що позивач не надала суду доказів того, що транспортний засіб було відремонтовано, зокрема, акти виконаних робіт. Представник відповідача вважає, що до зобов`язання не застосовується норма ст. 625 ЦК України, та посилання позивача на судову практику ВС з цього приводу він вважає безпідставними, а розмір моральної шкоди - недоведеним. Водночас, на думку представника відповідача, він визнає тільки те, що розмір матеріального збитку слід рахувати з урахуванням коефіцієнту зносу та відповідач має сплатити тільки реальні збитки, відповідно до висновку №100/21 від 31.10.2021 року, де вартість збитку становить 19096,49 грн. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 02.11.2022 року було залишено без руху позовну заяву та надано позивачу строк на усунення її недоліків. 14.12.2022 року представник позивача усунула недоліки позовної заяви належним чином та у повному обсязі. Ухвалою суду від 19.12.2022 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. Ухвалою суду від 07.12.2023 року було задоволено повністю клопотання представника позивача про виправлення описки в ухвалі суду від 19.12.2022 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, заявлене в усній формі, в цивільній справі №203/4174/22, внесені виправлення у другий абзац резолютивної частини ухвали суду від 19.12.2022 року про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі в цивільній справі №203/4174/22 та зазначити його правильну редакцію: «Призначити справу до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи на 14:00 годину 10 лютого 2023 року, що відбудеться у приміщенні Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за адресою: 49006, місто Дніпро, вулиця Володимира Антоновича, буд. 59, зал № 3 (каб. 203).» замість його неправильної редакції: «Призначити справу до розгляду по суті за правилами 14:00 годину 10 лютого 2023 року, що відбудеться у приміщенні Кіровського районного суду міста Дніпропетровська за адресою: 49006, місто Дніпро, вулиця Володимира Антоновича, буд. 59, зал № 3 (каб. 203).», визнано поважними та поновлено представнику позивача строк на подання заяви про зміну підстав позову та зменшення позовних вимог в цивільній справі №203/4174/22, прийнято до розгляду змінену редакцію позовної заяви, якою зменшені позовні вимоги в цивільній справі №203/4174/22, у задоволенні клопотання представника позивача про перехід зі спрощеного до загального позовного провадження, заявлене в усній формі, в цивільній справі №203/4174/22 - відмовлено. У судове засідання 19.02.2024 року з`явились представники сторін. Третя особа у судове засідання не з`явилась, належним чином був повідмолений про час, дату та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надсилав. Суд, заслухавши думки представників сторін, на підставі ст. ст. 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності третьої особи. Суд заслухав усні пояснення представників сторін, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухав заключні позиції представників сторін. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач - [PERSON] є власником транспортного засобу: Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] ; [PERSON] має право користування вказаним автомобілем, посвідчення водія [PERSON] , [INFO] , [NUMBER] від 25.10.2011 року до 25.10.2061 року. Постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року, справа №203/4555/21, було визнано винним [PERSON] у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в дохід держави у сумі 850,00 грн. За змістом вказаної постанови суду, подія правопорушення сталась 15.10.2021 року о 13:53 годині, водій [PERSON] - працівник КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, керував тролейбусом [NUMBER] та під час розвороту не впевнився в безпечності маневру, не надав перевагу у русі транспортному засобу Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , скоїв з ним зіткнення. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04.02.2022 року, справа №203/4555/21, постанову Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року, справа №203/4555/21, було залишено без змін. Постанова Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13.12.2021 року, справа №203/4555/21, набрала законної сили станом на 04.02.2022 року. Відповідно до листа від 11.10.2022 року №1680 КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР з додатками, водій [PERSON] є працівником КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР та станом на 15.10.2021 року о 13:53 годині виконував свої посадові обов`язки, керуючи тролейбусом [NUMBER]. [PERSON] був прийнятий на роботу учнем водія тролейбусу, відповідно до наказу №80-к від 26.11.2020 року. Відповідно до висновку експертного дослідження по визначенню вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля, №100/21, складеного 31.10.2021 року, судовий експерт [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, складає 31952,58 грн; вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Toyota Land Cruiser 200, реєстраційний номер [NUMBER] , складає 19096,49 грн. На підтвердження понесених витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 2000,00 грн позивач надала суду копію квитанції від 31.10.2021 року №21048. На підтвердження факту проведення відновлювального ремонту транспортного засобу позивач надала суду оригінали: акту виконаних робіт ФОП [PERSON] №13 від 15.01.2023 року на загальну суму 34565,00 грн з ПДВ, платник та замовник: [PERSON] , рахунку №13 від 15.01.2023 року на загальну суму 34565,00 грн, наряд замовлення на загальну суму 34565,00 грн, Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. Частиною 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до положень ст. 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Так, до загальних умов цивільно-правової відповідальності відносяться: 1) протиправний характер поведінки (дій чи бездіяльності) особи, на яку передбачається покласти відповідальність (чи настання інших спеціально передбачених законом або договором обставин); 2) наявність у потерпілої особи шкоди або збитків; 3) причинний зв`язок між протиправною поведінкою порушника і наступними шкідливими наслідками; 4) вина правопорушника. Сукупність перерахованих умов, за загальним правилом необхідних для покладання цивільно-правової відповідальності на конкретну особу, називається складом цивільного правопорушення. Відсутність хоча б одного із зазначених умов відповідальності, як правило, виключає її застосування. Встановлення даних умов здійснюється саме у зазначеній черговості, оскільки відсутність одного з попередніх умов позбавляє сенсу встановлення інших (наступних) умов. Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 09.08.2017 року, справа №908/2138/16, за якою для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, за відсутності хоча б одного із цих елементів цивільна відповідальність не настає. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної особи чи майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. За правилами ч. 1 ст. 1199 ЦК України, у разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я малолітньої особи фізична або юридична особа, яка завдала цієї шкоди, зобов`язана відшкодувати витрати на її лікування, протезування, постійний догляд, посилене харчування тощо. У пунктах 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України (в редакції, чинній станом на момент виникнення спірних правовідносин), працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до положень ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. У пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу (статті 130, 132-134 КЗпП України), якщо спеціальною нормою закону не встановлено іншого. Відповідно до положень ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до положень ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Висновок експерта, складений за результатами експертизи, під час якої був повністю або частково знищений об`єкт експертизи, який є доказом у справі, або змінено його властивості, не замінює сам доказ та не є підставою для звільнення від обов`язку доказування. Відповідно до положень ст. 110 ЦПК України, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Аналіз викладених вище норм та обставин справи вказує, що позивач довела належними та допустимими доказами понесений нею розмір майнової шкоди у розмірі відновлювального ремонту транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту зносу, на суму 31952,58 грн, та довела факт проведення ремонтних робіт. Також позивач довела факт понесення нею витрат на проведення експертного дослідження у розмірі 2000,00 грн. Водночас суд вважає безпідставними вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди та стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат. Оскільки позивач не була учасником ДТП та не довела належними та допустимими доказами те, що вона зазнала моральної шкоди, та в діях відповідача не встановлено наявності складу цивільного правопорушення. При цьому відповідач не вважається боржником, який би прострочив сплату вартості відновлювального ремонту, та такий факт не був доведений позивачем, а вимоги про відшкодування майнової шкоди позивач заявила до відповідача в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З урахуванням викладеного вище, суд дійшов висновку щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог [PERSON] , та стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування майнової шкоди 31952,58 грн, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 2000,00 грн, а у задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити. При цьому суд, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 561,12 грн (992,40 грн х 33952,58 грн : 60049,07 грн = 561,12 грн).

Outcome: partial