Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

30.10.2023 року до Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування в інтересах дітей - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якій просить суд відібрати [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав; відібрати [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав; відібрати [PERSON] , [INFO] , у батьків - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , без позбавлення їх батьківських прав. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь будь-якої особи, яка буде здійснювати опіку/піклування, аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття; стягнути з [PERSON] , [INFO] , на користь будь-якої особи, яка буде здійснювати опіку/піклування, аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину для дитини відповідного віку і до досягнення нею повноліття. 26.02.2024 року на адресу суду від представника позивача надійшов висновок про доцільність відібрання дітей без позбавлення батьківських прав. В судове засідання представник позивача не з`явилась, але надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином. Причини неявки суду не відомі. Будь-яких заяв, клопотань, які б перешкоджали розгляду справи, до суду не надходило. З заявою про розгляд справи за їх відсутності відповідачі до суду не зверталися. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Пунктом 991 «Правил надання послуг поштового зв`язку», затверджених постановою КМ України від 5 березня 2009 р. № 270, встановлено, що рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою вручаються особисто адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів його сім`ї, який проживає разом з ним. У разі відсутності адресата (будь-кого із повнолітніх членів його сім`ї) за вказаною на рекомендованому листі адресою працівник поштового зв`язку інформує адресата за наявним номером телефону та/або вкладає до абонентської поштової скриньки повідомлення про надходження рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка». Якщо протягом трьох робочих днів після інформування адресат не з`явився за одержанням рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка», працівник поштового зв`язку робить позначку «адресат відсутній за вказаною адресою», яка засвідчується підписом з проставленням відбитку календарного штемпеля і не пізніше ніж протягом наступного робочого дня повертає його до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Таким чином, згідно з вимогами ст. ст. 128, 131 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку та не з`явився у судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом та підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 15.05.2012 року, [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , актовий запис № 30, виданого Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 29.12.2014 року, [INFO] народилася [PERSON] , матір`ю якої є [PERSON] , актовий запис № 274, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вільнянського районного управління юстиції у Запорізькій області. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18.08.2020 року, [INFO] народився [PERSON] , батькамим якого є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , актовий запис № 179, виданого Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 19.10.2023 року проведено обстеження умов проживання дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту обстеження за вказаною адресою проживають [PERSON] , [INFO] , разом із дітьми - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , батьком малолітнього [PERSON] . Під час відвідування родини за місцем проживання з`ясовано, що умови проживання родини незадовільні. Подвір`я поросло бур`яном та завалене сміттям. Будинок захаращений сміттям та мотлохом. Валяються пусті пляшки від алкогольних напоїв, в будинку холодно та брудно, сморід, відсутня придатна для споживання їжа. Діти перебували в брудному одязі, занедбані, голодні, мали хворобливий вигляд. На час відвідин в помешканні перебували батьки дітей та сторонні особи в стані алкогольного сп`яніння, поводили себе агресивно. На запитання щодо стану здоровя дітей мати заявила, що її діти здорові і не потребують консультації лікарів. Також повідомила, що [PERSON] числиться ученицею Матвіївського інтернату, однак заняття не відвідує, оскільки відсутні засоби доступу до інтернету. Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 20.10.2023 р. № 381р «Про негайне відібрання дітей у батьків» дітей [PERSON] , [INFO] , відібрано у матері [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , відібрано у батьків [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 06.11.2023 р. № 402р «Про негайне відібрання дитини у матері» [PERSON] , [INFO] , відібрано у матері [PERSON] та влаштовано до КНП «МДЛ №5» ЗМР. Відповідно до висновку Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №198/01/37/19.02 від 20.02.2024 р. остання вважає за доцільне відібрати дітей [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , у батьків [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у матері [PERSON] . Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення та ін., що свідчить про свідоме нехтування батьками своїми обов`язками. Суд вважає за необхідне зазначити, що всі міжнародно-правові акти щодо прав дитини будуються за принципом першочергового врахування інтересів дитини. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, проголошено, що дитина для повної гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 9 цієї Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Савіни проти України» вказує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції. Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Європейський суд у своєму рішенні у справі «Мамчур проти України» зазначив, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до ст.170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Відповідно до роз`яснень пунктів 16 і 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України№3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення батьківських прав та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу. Суд має право вирішити питання про відібрання дитини від батьків без позбавлення їх батьківських прав та передати органу опіки та піклування (якщо цього потребують інтереси дитини), без визначення при цьому конкретного закладу. Відповідно до пунктів 2-5 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Тобто у матері, батька за рішенням суду можуть бути відібрані діти, якщо батьки ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, жорстоко поводяться з дітьми, є хронічними алкоголіками або наркоманами, експлуатують дітей, примушують жебракувати. Відібрання дітей у батьків без позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у п.52 рішення у справі «Савіни проти України» зазначив, що у будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Як зазначено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В судовому засіданні було встановлено, що наведені позивачем факти невиконання батьківських обов`язків відповідачами [PERSON] та [PERSON] щодо дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] знайшли своє об`єктивне підтвердження. Таким чином, у відповідачів буде час та можливість проаналізувати свою поведінку стосовно дітей, змінити свій спосіб життя і стати гідними батьківства особами. Крім того, відповідно до п.4 ст.170 Сімейного Кодексу України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на утримання дитини. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язок є особистим, а не солідарним. Відповідно до ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У той же час відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Доказів добровільного виконання відповідачами обов`язку утримувати дітей не надано і з матеріалів справи цього не вбачається. Не надано доказів наявності у відповідачів інвалідності, їх непрацездатності, або інших обставин, які б унеможливлювали виконання ними обов`язку утримувати дітей, у т.ч. у визначеному розмірі. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідачів аліментів у розмірі не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення нею повноліття. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Також, згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позовних вимог судові витрати покладаються на відповідачів. У зв`язку з чим, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідачів належить стягнути в дохід держави судовий збір за пред`явлені немайнові та майнові вимоги в сумі по 2684,00 гривень з кожного.

Outcome: approved