Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Заступник керівника Надвірнянської місцевої прокуратури(в подальшому перейменовано на Надвірнянську окружну прокуратуру Івано-Франківської області) в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та захисту довкілля України, Карпатського національного природного парку(надалі-Карпатський НПП) у січні 2020 року звернувся до суду із позовом до Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року в частині затвердження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га з цільовим призначенням-для ведення особистого селянського господарства за адресою с. Микуличин, участок Підстрім Яремчанської міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ №279670 від 11.03.2011 року на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер 2611091501:12:001:0121 та витребування у [PERSON] вказаної земельної ділянки в користь держави в особі постійного землекористувача Карпатського НПП. Одночасно просив встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого прийняте судове рішення є підставою внесення Реєстраційною службою Яремчанського міського управління юстиції в Івано-Франківській області записів щодо скасування реєстрації права власності [PERSON] на вказану земельну ділянку. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що рішенням Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га, яка розташована у с. Микуличин уч. Підстрім з цільовим призначенням- для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення 10.03.2011 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №279670 на земельну ділянку площею 0,3500 га із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.358 КК України з висновку експерта №238/18-28 від 29.10.2018 року встановлено, що передана у власність [PERSON] земельна ділянка повністю накладається на земельну ділянку, яка відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року перебуває у постійному користуванні Карпатського НПП, а саме Підліснівського ПОНДВ, квартал 12, виділ 17, що також підтверджується даними геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП, планшетом №2 проекту організації території об`єкта природно-заповідного фонду та журналі таксаційного опису Підліснівського ПОНДВ Карпатського НПП. Також досудовим розслідуванням встановлено, що помічник геодезиста ПП «Геодезцентр» [PERSON] в ході виготовлення документації із землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га в с. Микуличин уч. Підліснів, підробив шляхом внесення неправдивих відомостей проект землеустрою, який в подальшому був використаний відповідачем при набутті права приватної власності на спірну земельну ділянку. Карпатський НПП створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980 року, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. Надалі, відповідно до прийомо-здаточних актів від 19.10.1981 року землі від колишніх землекористувачів передані Карпатському НПП. У подальшому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради №254 від 17.09.1985 року впорядковано межі парку із урахуванням матеріалів лісовпорядкування 1981 року. Оскільки межі Карпатського НПП встановлені ще у 1980-1985 роках, у 2001 році парком виготовлено Технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки з метою виготовлення державного акту на право постійного користування Карпатському НПП на території Яремчанської міської ради, який в подальшому затверджено рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001 року. Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП. На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. Передача земельної ділянки площею 0,3500 га у власність [PERSON] проведена без її попереднього вилучення у постійного землекористувача та зі зміною цільового призначення, що є грубим порушенням вимог ст.ст.84, 141, 149, 150 ЗК України, окрім цього земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП відносяться до земель державної форми власності, а тому Микуличинська сільська рада не була наділена відповідними повноваженнями щодо розпорядження зазначеною категорією земель. Передана у приватну власність [PERSON] земельна ділянка покрита лісом, не огороджена та не забудована, а тому Карпатський НПП дізнався про її незаконну передачу у приватну власність [PERSON] лише після проведення земельно-технічних експертиз у кримінальному провадженні №42016090000000176, що в розумінні ч.1 ст.261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Із урахуванням наведеного рішення Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року в частині затвердження технічної документації та надання [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,3500 га є незаконним та підлягає скасуванню. Зважаючи на викладене, державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №279670 від 10.03.2011 року виданий [PERSON] з порушенням вимог ст.ст.83,84,141,149,150 ЗК України та підлягає визнанню недійсним, а спірна земельна ділянка відповідно до вимог ст.388 ЦК України підлягає витребуванню у відповідача із чужого незаконного володіння у користь постійного землекористувача-Карпатського НПП, оскільки вибула з володіння останнього поза його волею. В обгрунтування повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі зазначено, що незважаючи на те, що в ході розслідування у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року Карпатському НПП стало відомо про факт незаконного вилучення Микуличинською сільською радою спірної земельної ділянки, жодних дій, спрямованих на повернення вказаної ділянки у державну власність постійним землекористувачем не було вжито, що стало підставою для звернення прокурора до суду із вказаним позовом. Перед зверненням до суду прокурором у відповідності до вимог ч.4 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» повідомлено про виявлені порушення закону Міністерство енергетики та захисту довкілля України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади у сфері формування та реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища та Карпатський НПП. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 20.01.2020 року відкрито провадження у вказаній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. 03.03.2020 року до суду надійшли письмові пояснення Міністерства енергетики та захисту довкілля України, у яких зазначено, що Міністерство повністю підтримує позов прокурора та просить його задовольнити. Висновком земельно-технічної експертизи №238/18-28 від 29.10.2018 року, встановлено, що передана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року земельна ділянка площею 0,3500 га кадастровий номер 2611091501:12:001:0121 повністю накладається на земельні ділянки, які відповідно до державного акта на право постійного користування землею серії ІФ №002772 від 29.12.2001 року, перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП. Окрім того факт віднесення земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] до земель природно-заповідного призначення, які перебувають у користуванні Карпатського НПП підтверджується даними геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП, планшетом №2 проекту організації території об`єкта природно-заповідного фонду та журналом таксаційного запису Підліснівського ПОНДВ Карпатського НПП. Таким чином, Микуличинська сільська рада при передачі зазначеної ділянки, яка відноситься до категорії земель природно-заповідного фонду, що перебувають у державній формі власності та є особливо цінними землями у приватну власність, власності без її попереднього вилучення у встановленому законом порядку у постійного землекористувача та зміни цільового призначення перевищила свої повноваження, а тому державний акт серії ЯЛ №279670 від 10.03.2011 року, виданий [PERSON] з порушенням вимог ст.ст. 83, 84, 141, 149, 150 ЗК України. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №207 від 03.08.2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 03.08.2020 року у зв`язку із закінченням повноважень у попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) дану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. Ухвалою суду від 26.08.2020 року вказану справу прийнято до провадження суддею Ваврійчук Т.Л. та призначено у ній підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 18.11.2020 року залучено до участі у даній справі в якості правонаступника первісного позивача Міністерства енергетики та захисту довкілля України-Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України(надалі-Міндовкілля). Ухвалою суду від 12.01.2021 року залучено до участі у даній справі в якості правонаступника первісного відповідача Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області-Яремчанську міську раду Івано-Франківської області. 23.02.2021 року до суду надійшли письмові пояснення Міндовкілля, аналогічні за змістом раніше поданим поясненням Міністерства енергетики та захисту довкілля України. Поданий позов підтримують та просять задовольнити. Ухвалою суду від 12.05.2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.09.2021 року поновлено представнику відповідача [PERSON] пропущений процесуальний строк на подання клопотання про витребування доказів та витребувано у відділі у м. Яремчому Міськрайонного управління у Надвірнянському районі та м. Яремчому Головного управління Держгеокадастру в Івано-Франківській області технічну документацію із землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га за адресою с. Микуличин уч. Підстрім. 02.05.2022 року, 04.05.2022 року, 24.06.2022 року, 30.06.2022 року судом постановлено ухвалу про участь представника відповідача [PERSON] у судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 01.06.2022 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] витребувано у Яремчанському відділі Надвірнянської окружної прокуратури Івано-Франківської області оригінал Проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га кадастровий номер 2611091501:12:001:0121. 11.11.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшло клопотання про призначення у даній справі земельно-технічної експертизи на вирішення якої просив поставити наступне питання: визначити чи знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 в межах Карпатського НПП чи ні. Проведення даної експертизи доручити судовому експерту Самулевичу В.М. 22.12.2022 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності. В обґрунтування даної заяви зазначено, що Карпатському НПП було достеменно відомо, що передана [PERSON] у приватну власність земельна ділянка із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 по лінії межі Б-В межує із землями парку, що підтверджується доказами, наявними у Проекті землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, а саме: Актом встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 01.11.2010 року; Актом обстеження земельної ділянки від 01.12.2010 року; висновком комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у м. Яремче за підписом директора Карпатського НПП Яворського А.І. Межі Карпатського НПП були встановлені у 1980-1985 роках. У 2001 році парком виготовлено Технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки, який був затверджений рішенням Яремчанської міської ради №189-3/2001 від 27.11.2001 року, на підставі чого парку був виданий державний акт на право постійного користування землею І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року. Таким чином на дату підписання Акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування спірної ділянки межі Карпатського НПП уже були встановлені, а тому директору парку було відомо, або він міг довідатися, що надана [PERSON] земельна ділянка площею 0,3500 га розміщена на території парку. Отже, відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності у даній справі розпочався з 01.11.2010 року та завершився 31.10.2013 року, однак даний позов надійшов до суду лише у січні 2020 року, тобто за пропуском строку позовної давності. Із урахуванням вищенаведеного просив у задоволенні позову прокурора відмовити у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Протокольною ухвалою суду від 20.02.2024 року подане представником відповідача клопотання про призначення земельно-технічної експертизи залишено без розгляду у зв`язку із відмовою від його підтримання. У судовому засіданні прокурор заявлений позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі із наведених мотивів. Вказав, що Карпатський НПП створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980 року, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. Надалі, відповідно до прийомо-здаточних актів від 19.10.1981 року землі від колишніх землекористувачів передані Карпатському НПП. У подальшому рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської обласної ради №254 від 17.09.1985 року впорядковано межі парку із урахуванням матеріалів лісовпорядкування 1981 року. Оскільки межі Карпатського НПП встановлені ще у 1980-1985 роках, у 2001 році парком виготовлено Технічний звіт по інвентаризації земельної ділянки з метою виготовлення державного акту на право постійного користування Карпатському НПП на території Яремчанської міської ради, який в подальшому затверджено рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001 року. Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП. На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. Рішенням Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га, яка розташована у с. Микуличин уч. Підстрім з цільовим призначенням- для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного рішення 10.03.2011 року [PERSON] був виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №279670 на земельну ділянку площею 0,3500 га із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року встановлено, що помічник геодезиста ПП «Геодезцентр» [PERSON] у ході виготовлення документації із землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га в с. Микуличин уч. Підліснів вніс до Проекту землеустрою завідомо неправдиву інформацію про те, що вказана ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови с. Микуличин. Висновком проведеної в рамках даного кримінального провадження земельно-технічної експертизи підтверджено, що надана [PERSON] у приватну власність земельна ділянка із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 повністю накладається на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП та відносяться до земель природно-заповідного фонду. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2019 року [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.358 КК України на підставі ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. Відповідно до положень ч.2 ст.150 ЗК України земельні ділянки, які відносяться до категорії особливо цінних земель можуть вилучатися постановою Кабінету Міністрів України чи за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування, за погодженням із Верховною Радою України. Враховуючи те, що спірна земельна ділянка на момент передачі її у приватну власність відповідача перебувала у державній власності, Микуличинська сільська рада не була наділена відповідними повноваженнями щодо її вилучення у постійного землекористувача та зміни цільового призначення. Оскільки спірна земельна ділянка вкрита лісом, не огороджена та не є забудованою, знаходиться на околиці, строк позовної давності у даній справі слід обраховувати з 29.10.2018 року, тобто з моменту отримання висновку судової земельно-технічної експертизи у кримінальному провадженні, оскільки саме з цього часу Карпатському НПП стало відомо про факт незаконного вилучення та надання у приватну власність вказаної ділянки. Із урахуванням вищенаведеного просить позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача Міндовкілля у судове засідання не з`явився, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник Карпатського НПП у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі, з наведених мотивів, посилаючись на те, що передана [PERSON] у приватну власність земельна ділянка площею 0,3500 га у с. Микуличин, уч. Підліснів повністю накладається на землі Карпатського НПП, які передані йому у постійне користування на підставі державного акту серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року та відносяться до категорії земель природно-заповідного фонду, які є обмежено оборотоздатними землями зі спеціальним порядком використання, а їх вилучення проводиться за рішенням Кабінету Міністрів України чи відповідного органу місцевого самоврядування, за погодженням із Верховною Радою України. Спірна земельна ділянка у встановленому порядку у постійного землекористувача не вилучалась, а тому сільська рада на момент передачі її у приватну власність не була наділена повноваженнями щодо розпорядження нею, оскільки ці землі не входять до складу земель територіальної громади. У ході досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року встановлено, що під час розроблення Проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної земельної ділянки були внесені неправдиві відомості про те, що вказана ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови Микуличинської сільської ради, що стало в подальшому підставою для прийняття сільською радою рішення про передачу її у приватну власність та видачі [PERSON] оспорюваного державного акту. Представник відповідача [PERSON] адвокат Мушинський В.Т. у судовому засіданні позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Вказав, що відповідно до положень ч.2 ст.83 ЗК України земельні ділянки, розташовані у межах населеного пункту відносяться до земель комунальної власності і Микуличинська сільська рада як орган місцевого самоврядування вправі розпоряджатись земельними ділянками комунальної власності. У даній справі рішенням Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №205-32/2010 від 29.07.2010 року затверджено проект відведення [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства на уч. Підстрім, який був виготовлений ПП «Геодезцентр». У виданому [PERSON] державному акті серії ЯЛ №279670 від 10.11.2011 році наявний опис меж земельної ділянки. У виготовленому ПП «Геодезцентр» проекті землеустрою містяться акт обстеження земельної ділянки від 28.12.2010 року та акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 01.11.2010 року за підписами директора Карпатського НПП. Таким чином, Карпатському НПП з 2010 року було відомо про те, що Микуличинська сільська рада надала дозвіл на відведення спірної земельної ділянки та її передачу у приватну власність і парк щодо цього не заперечував. При цьому матеріалами справи підтверджується, що на момент винесення оспорюваного рішення сільської ради межі Карпатського НПП були сформовані, адже парк був створений ще у 1980 роках, а у 2001 році була проведена інвентаризація земель парку на підставі чого парку був виданий державний акт серії І-ІФ №00277 від 29.12.2001 року. Із урахуванням наведеного прокурором пропущений строк позовної давності, який відповідно до правових позицій Верховного Суду підлягає обчисленню з моменту, коли про відповідне порушення прав дізналася держава в особі уповноваженого органу, і лише якщо прокурору стало відомо про стверджуване порушення раніше, аніж уповноваженому органу, строк позовної давності слід обчислювати з того, моменту коли про це дізнався прокурор. Однак у даній справі Карпатському НПП задовго до порушення кримінальної справи щодо помічника землевпорядника ПП «Геодезцентр» було відомо про передачу спірної земельної ділянки у приватну власність, що відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови в позові. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі докази кожен зокрема та в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що рішенням Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №195-30/2010 від 10.02.2010 року [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту відведення на земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства на уч. Підстрім(п.9.15 рішення). Пунктом 5.17 рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №205-32/2010 від 29.07.2010 року затверджено проект відведення [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства на уч. Підстрім та передано її у приватну власність. У подальшому, на підставі заяви [PERSON] та договору №198/10 про виконання проектно-вишукувальних робіт від 01.11.2010 року ПП «Геодезцентр» виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с. Микуличин уч. Підстрім в якому містяться: висновки про погодження комісії з розгляду питань, пов`язаних з погодженням документації із землеустрою у місті Яремче №05/356 від 08.12.2010 року та Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Івано-Франківській області №05-39/4698 від 02.12.2010 року; акт обстеження земельної ділянки, передбаченої для відводу від 28.12.2010 року за підписами членів комісії у складі начальника відділу Держкомзему у місті Яремче Івано-Франківської області, головного архітектора міста Яремче, головного державного санітарного лікаря міста, головного спеціаліста державного управління екології та природних ресурсів Івано-Франківської області, директора Карпатського НПП, представника культурної спадщина, сільського голови та секретаря комісії; акт встановлення та узгодження зовнішніх меж землекористування від 01.11.2010 року, за підписами інженера-геодезиста ПП «Геодезцентр», інженера-землевпорядника с. Микуличин, землекористувача [PERSON] та від суміжників директора Карпатського НПП. У вказаному акті зазначено, що межі земельної ділянки в натурі проходять по дерев`яній огорожі та умовно по землі. Суміжними землекористувачами при встановленні зовнішніх меж землекористування ніяких претензій не заявлено. Межі та площа земельної ділянки відповідними службами погоджені, межові знаки, якими закріплена земельна ділянка в кількості 5 штук показані представникам в натурі. Оригінал вказаного проекту землеустрою досліджено у ході судового розгляду. 10.11.2011 року [PERSON] виданий державний акт на право власності на землю серії ЯЛ №279670 на земельну ділянку площею 0,3500 га, яка знаходиться за адресою уч. Підстрім у с. Микуличин, цільове призначення-для ведення особистого селянського господарства. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 2611091501:12:001:0121. Вказаний державний акт зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №261109151000084. Відповідно до Плану меж земельної ділянки вказана ділянка по лінії межі від Б до В межує із землями Карпатського НПП. Як встановлено судом, Карпатський НПП був створений на підставі постанови Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980 року, пунктом 2 якої було затверджено межі парку згідно додатку до постанови. Рішенням Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №189-3/2001 від 27.12.2001 року «Про затвердження матеріалів інвентаризації Карпатського НПП» затверджено матеріали інвентаризації земельних ділянок Карпатського НПП загальною площею 31381,11 га, у тому числі у с. Микуличин -5372,19 га. На підставі вказаного рішення Карпатському НПП 29.12.2001 року був виданий державний акт серії І-ІФ №002772 на право постійного користування земельною ділянкою площею 5332,19 га в межах згідно з планом на території Микуличинської сільської ради для природно-заповідного використання землі. Зазначений акт зареєстровано у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №000006. У 2002 році ДП «Карпатигеодезкартографія» на основі даних проведеної інвентаризації земель складений Геодезичний журнал окружної межі Карпатського НПП. Зазначена інвентаризація земель проведена на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування Карпатського НПП розроблених у 1981 році, а межі парку (кути поворотів) внесені в Геодезичний журнал окружної межі Карпатського НПП. Висновком експерта Івано-Франківського відділення Київського НДІСЕ Клебана Н.М. №238/18-28 від 29.10.2018 року за результатами проведеної в рамках кримінального провадження №42016090000000176 від 13.09.2016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.358 КК України судової земельно-технічної експертизи встановлено, що земельна ділянка площею 0,3500 га з кадастровим номером 2611091501:12:001:0121, що знаходиться у с. Микуличин уч. Підстрім та є власністю [PERSON] згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку повністю накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні Карпатського НПП, а саме на землі Підліснівського ПНДВ квартал №14, виділ №17. Площа накладення рівна 0,3500 га. Ухвалою слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14.12.2018 року накладено арешт у кримінальному провадженні № №42016090000000176 від 13.09.2016 року на земельну ділянку площею 0,3500 га із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121, цільове призначення якої-для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у с. Микуличин уч. Підстрім Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, яка на праві приватної власності належить [PERSON] та заборонено власнику особисто або через третіх осіб вчиняти будь-які дії(відчужувати, розпоряджатися та користуватися) вказаною земельною ділянкою. Відповідно до висновку судового експерта Івано-Франківського відділення Київського НДІСЕ Клебана Н.М. за результатами проведення земельно-оціночної експертизи №399/461/18-28 від 20.12.2018 року у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року ймовірна ринкова вартість земельної ділянки площею 0,3500 га з кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 переданої у приватну власність [PERSON] згідно державного акту серії ЯЛ №279670 станом на 10.03.2011 року становить 695625,00 грн. При обстеженні встановлено, що вказана земельна ділянка в натурі(на місцевості) не обгороджена, межові знаки відсутні, вільна від будівель і вся її територія заросла деревами. Під`їзд до земельної ділянки проходить через грунтову дорогу. Окрім цього, факт віднесення земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] до земель природно-заповідного фонду та її накладення на земельні ділянки, що перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП та знаходяться на території Піліснівського ПОНДВ, підтверджується долученими до матеріалів справи витягом з Геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП, витягом з Геодезичного журналу зйомки окружної межі планшетних рамок, в якому міститься планшет №2 Підліснівського лісництва із каталогом координат земельних ділянок Карпатського НПП, що знаходяться у с. Микуличин та копією планшету №2 Підліснівського лісництва із зазначенням кварталів та виділів, на якому позначено розташування вказаної земельної ділянки у кварталі №14, виділ №17, а також матеріалами лісовпорядкування-витягом із Журналу таксаційного опису кварталу №14 Підліснівського лісництва Карпатського НПП, який відноситься до зони регульованої рекреації. Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26.09.2019 року у справі №354/1230/19 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.358, ч.2 ст.358 КК України(в редакції від 05.04.2001 року) на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а порушене за даним фактом кримінальне провадження №42016090000000176 від 13.09.2016 року закрито на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України. Вказана ухвала не оскаржувалась та набрала законної сили 04.04.2019 року. Як вбачається із вказаної ухвали суду, у ході досудового розслідування об`єднаного кримінального провадження №42016090000000176 встановлено, що рішенням 30 сесії Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №195-30/2010 від 10.02.2010 [PERSON] дано дозвіл на виготовлення Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: с.Микуличин участок Підстрім Яремчанської міської ради. Після цього [PERSON] звернувся до ПП «Геодезцентр» для виконання його спеціалістами робіт по складанню Проекту землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки, про що уклали договір №198/10 від 01.11.2010. Виконання комплексу землевпорядних і топографо-геодезичних робіт по виготовленню на ім`я [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3500 га, що в с.Микуличин участок Підстрім Яремчанської міської ради було доручено помічнику геодезиста [PERSON] . З метою швидкого виконання замовлення - складання для [PERSON] проекту землеустрою на вказану вище земельну ділянку і отримання оплати за його виконання, [PERSON] в період часу з 10.02.2010 по 29.07.2010 склав на ім`я [PERSON] проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3500 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що в с.Микуличин участок Підстрім Яремчанської міської ради, до якого долучив також результати проведених ним землевпорядних і топографо-геодезичних робіт, зазначивши завідомо неправдиві дані про те, що дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови Микуличинської сільської ради. Хоча насправді вказана ділянка перебуває у користуванні Карпатського національного природного парку (квартал №14 виділ №17 Підліснівського ПНДВ). На підставі складеного [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га, затвердженого рішенням 32 сесії Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області №205/32/2010 від 29.07.2010, [PERSON] видано Державний акт серії ЯЛ №279670 на право власності на земельну ділянку площею 0,3500 га з кадастровим номером 2611091501:12:001:0121, що знаходиться в с. Микуличин участок Підстрім Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. У судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину у вчинених злочинах, при обставинах викладених у обвинувальному акті визнав повністю. Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень вказана ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили 04.10.2019 року. Листом від 15.01.2020 року за вих. №09.34-64-138вих-20 Надвірнянська місцева прокуратура Івано-Франківської області повідомила Міністерство енергетики та захисту довкілля України та Карпатський НПП про виявлені в ході досудового розслідування кримінального провадження №42016090000000176 від 13.09.2016 року порушення інтересів держави при передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га кадастровий номер 2611091501:12:001:0121, що згідно висновку експерта №238/18-28 від 29.10.2018 року повністю накладається на земельну ділянку, яка згідно державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року перебуває у користуванні Карпатського НПП, а саме Підліснівського ПНДВ, квартал №14, виділ №17. Наведене підтверджується також даними геодезичного журналу окружної межі Карпатського НПП, планшету №2 проекту організації території об`єкта природно-заповідного фонду та журналом таксаційного опису Підліснівського ПОНДВ Карпатського НПП. Одночасно прокурор вказав про намір звернутися до суду із позовом в інтересах держави, зважаючи на відсутність належного реагування з боку уповноважених державних органів та вжиття заходів, спрямованих на повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду у власність держави. Згідно інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 350671463 від 17.10.2023 року у Державному реєстрі речових прав наявні відомості про державну реєстрацію обтяження земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121, площею 0,3500 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться у с. Микуличин уч. Підстрім, які внесені згідно постанови головного державного виконавця Яремчанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області Гуменюка В.В. про арешт майна [PERSON] , номер запису про обтяження:29786524, дата державної реєстрації обтяження:08.01.2019 року. Відомості про державну реєстрацію права власності відповідача на вказане нерухоме майно відсутні. ТзОВ «Геоземкадсервіс» листом за №1/1 від 09.11.2022 року у відповідь на адвокатський запит представника [PERSON] повідомило про те, що згідно даних Держгеокадастру земельна ділянка з кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 площею 0,3500 га знаходиться за адресою с. Микуличин ур. Підстрім Надвірнянського району Івано-Франківської області та межує з північної сторони-проїзд, зі східної сторони-землі запасу Микуличинської сільської ради, з південно-східної-Карпатський НПП. Надати відповідь про те чи знаходиться вказана земельна ділянка в межах Карпатського НПП немає можливості так як дані Держгеокадастру закриті під час дії воєнного стану. Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурор, звертаючись із позовом, вказав, що спірна земельна ділянка розташована у межах земель природно-заповідного фонду, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП, відноситься до земель державної форми власності та вибула з володіння постійного землекористувача без її вилучення у встановленому законом порядку. Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного. Статтею 13 Конституції України визначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Стаття 14 Конституції України гарантує право власності на землю. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до п.7 ст.92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно зі ст.41 Конституції України та ст. 319 ЦК України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом ст.ст.317-318 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Стаття 321 ЦК України встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Кожен громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності Українського народу відповідно до закону. Відповідно до ст.2 Земельного кодексу України(надалі-ЗК України) до земельних відносин належать відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Згідно ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. До земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об`єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії. Категорії земель України мають особливий правовий режим (стаття 18 ЗК України). Згідно ч.1 ст.19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення. Частиною другою ст.20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для: визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною; притягнення до відповідальності відповідно до закону громадян та юридичних осіб, винних у порушенні порядку встановлення та зміни цільового призначення земель(ст.21 ЗК України). Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Положеннями ч.ч.1,2 ст.116 ЗК України встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За змістом ст.ст.43, 44 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Відповідно до ст.45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом. Відповідно до ч.2 ст.83 ЗК України(тут і надалі- у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Відповідно до ч.1 ст.84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Згідно п.«в» ч.3 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать: землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою включає в себе право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Згідно з ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. 06.09.2012 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-VІ (далі Закон №5245-VІ), який набрав чинності 01.01.2013 року. Відповідно до п.4 Прикінцевих і перехідних положень Закону №5245-VІ у державній власності залишаються землі, які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» №2456-XII від 16.06.1992 року(надалі-Закон №2456-XII) національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України. Частиною першою ст.4 Закону №2456-XII передбачено, що території природних заповідників, заповідні зони біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу. Згідно із ч.ч.3,4 ст.7 Закону №2456-XII на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Межі території та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж території та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Згідно зі ст.9 Закону №2456-XII території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища. Частинами 1-3 ст.20 Закону №2456-XII передбачено, що національні природні парки є природоохоронними, рекреаційними, культурно-освітніми, науково-дослідними установами загальнодержавного значення, що створюються з метою збереження, відтворення і ефективного використання природних комплексів та об`єктів, які мають особливу природоохоронну, оздоровчу, історико-культурну, наукову, освітню та естетичну цінність. Ділянки землі та водного простору з усіма природними ресурсами та об`єктами вилучаються з господарського використання і надаються національним природним паркам у порядку, встановленому цим Законом та іншими актами законодавства України. До складу територій національних природних парків можуть включатися ділянки землі та водного простору інших землевласників та землекористувачів. Згідно з частинами 1, 2 ст.21 Закону №2456-XII на території національних природних парків з урахуванням природоохоронної, оздоровчої, наукової, рекреаційної, історико-культурної та інших цінностей природних комплексів та об`єктів, їх особливостей встановлюється диференційований режим щодо їх охорони, відтворення та використання згідно з функціональним зонуванням в тому числі зона регульованої рекреації - в її межах проводяться короткостроковий відпочинок та оздоровлення населення, огляд особливо мальовничих і пам`ятних місць; у цій зоні дозволяється влаштування та відповідне обладнання туристських маршрутів і екологічних стежок; тут забороняються рубки лісу головного користування, промислове рибальство, мисливство, інша діяльність, яка може негативно вплинути на стан природних комплексів та об`єктів заповідної зони. На території зони регульованої рекреації забороняється будь-яка діяльність, яка призводить або може призвести до погіршення стану навколишнього природного середовища та зниження рекреаційної цінності території національного природного парку. Відповідно до ч.1 ст.53 Закону №2456-XII у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Відповідно до ст.54 Закону №2456-XII ( у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку. Положеннями ст.141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч.1,2,10 ст.149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. У разі незгоди землекористувача з вилученням земельної ділянки питання вирішується в судовому порядку. Відповідно до ст.150 ЗК України землі природно-заповідного фонду належать до особливо-цінних земель. Земельні ділянки особливо цінних земель, що перебувають у державній або комунальній власності, можуть вилучатися (викуплятися) для будівництва об`єктів загальнодержавного значення, доріг, ліній електропередачі та зв`язку, трубопроводів, осушувальних і зрошувальних каналів, геодезичних пунктів, житла, об`єктів соціально-культурного призначення, нафтових і газових свердловин та виробничих споруд, пов`язаних з їх експлуатацією, за постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України. Системний аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній, комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із комунальної власності, зокрема для будівництва житла є можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України. Судом встановлено, що Карпатський НПП згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року є постійним користувачем земельних ділянок на території Микуличинської сільської ради загальною площею 5372,19 га, які відповідно до вищенаведених норм Закону є землями природно-заповідного фонду та відносяться до категорії особливо цінних земель, що належать до державної форми власності. У даному випадку статус Карпатського НПП, як об`єкта природно-заповідного фонду загальнодержавного значення підтверджується відповідною постановою Ради Міністрів УРСР №376 від 03.06.1980 року про його створення, Указом Президента України від 23.02.2010 року №215 «Про розширення території Карпатського національного природного парку» та Положенням про Карпатський національний природний парк, затвердженим наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №99 від 31.08.2020 року. Відповідно до п.п.1.1, 1.2, 1.4, 2.1 Положення «Про Карпатський національний природний парк», затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України №99 від 31.08.2020 року Карпатський НПП є територією природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, бюджетною, природоохоронною, рекреаційною, культурно-освітньою, науково-дослідною установою і входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення та використання, є юридичною особою, має самостійний баланс і утримується за рахунок коштів державного бюджету. Парк віднесено до сфери управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів в Україні. Парк створено з метою збереження типових природних комплексів Чорногори та Горган, організації туризму, а також проведення наукових досліджень і пропаганди знань по охороні природи. Основними завданнями діяльності Карпатського НПП є: -збереження та відтворення цінних природних та історико- культурних комплексів і об`єктів на його території, зокрема видів тваринного і рослинного світу та природних оселищ, занесених до Червоної книги України та міжнародних Червоних списків; -створення умов для організованого туризму, відпочинку та інших видів рекреаційної діяльності в природних умовах з додержанням режиму охорони заповідних природних комплексів та об`єктів парку;-організація та здійснення науково-дослідних робіт, у тому числі з вивчення природних комплексів та їх змін в умовах рекреаційного використання, розроблення та впровадження наукових рекомендацій з питань охорони навколишнього природного середовища, відтворення окремих видів флори та фауни, відновлення порушених екосистем, управління та ефективного використання природних ресурсів, організації та проведення моніторингу ландшафтного та біологічного різноманіття; -проведення екологічної освітньо-виховної роботи. Висновком проведеної у кримінальному провадженні №42016090000000176 від 13.09.2016 року судової земельно-технічної експертизи №238/18-28 від 29.10.2018 року встановлено, що передана [PERSON] у приватну власність на підставі рішення Микуличинської сільської ради 205-32/2010 від 29.07.2010 року земельна ділянка площею 0,3500 га для ведення особистого селянського господарства у с.Микуличин, уч. Підстрім, якій присвоєно кадастровий номер 2611091501:12:001:0121 у частині площі рівній розміру зазначеної ділянки накладається на земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні Карпатського НПП відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року та знаходиться на території Підліснівського ПОНДВ, квартал №14, виділ №17. Зазначений висновок експерта містить інформацію щодо предмета доказування у даній справі, не викликає сумнівів у суду у своїй достовірності та є належним та допустимим доказом. Вищенаведене підтверджується також дослідженими судом даними Журналу окружної межі Карпатського НПП та планшетом №2 Підліснівського ПОНДВ, квартал №14 виділ №17. Як встановлено в ході розгляду справи, відповідне рішення про зміну меж, площ, категорій земель чи скасування статусу Карпатського НПП відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства не приймалося. Спірна земельна ділянка, передана у приватну власність [PERSON] , у порядку встановленому ст.ст.149-150 ЗК України в постійного землекористувача за погодженням із центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища не вилучалася, а тому Микуличинська сільська рада на момент ухвалення оскаржуваного рішення №205-32/2010 від 29.07.2010 року не була уповноважена розпоряджатися зазначеною ділянкою на користь відповідача, а підставою для вказаного рішення став виготовлений ПП «Геодезцентр» проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] , до якого були внесені завідомо неправдиві відомості, про те, що дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови Микуличинської сільської ради. Відтак зазначене рішення ухвалене на підставі завідомо підробленого офіційного документа. Суд також звертає увагу на те, що передача органом місцевого самоврядування спірної земельної ділянки у приватну власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства із визначенням її категорії за основним цільовим призначенням як земель сільськогосподарського призначення, призвела до протиправної зміни цільового призначення земельної ділянки та фактичної зміни меж Карпатського НПП в частині її зменшення. Відповідачем у ході судового розгляду не надано суду будь-яких доказів на спростування факту розташування спірної земельної ділянки у межах Карпатського НПП, а з висновку судової земельно-оціночної експертизи від 20.12.2018 року слідує, що на момент проведення експертного дослідження зазначена ділянка на місцевості не огороджена, вільна від будівель і вся її територія заросла деревами, а межові знаки відсутні. Із урахуванням вказаного, суд дійшов висновку, що дослідженими судом належними та достатніми доказами повністю підтверджується факт належності спірної земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 розміром 0,3500 га до земель природно-заповідного фонду, які входять до складу території Карпатського НПП(Підліснівське лісництво), який є об`єктом природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, та перебувають у постійному користуванні парку відповідно до Державного акту на право постійного користування на право постійного користування землею серії І-ІФ №002772 від 29.12.2001 року, що є чинним. Нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій знаходиться Карпатський НПП та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності. За загальним правилом цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (ч.1 ст.11 ЦК України). Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, за загальним правилом цивільні права, зокрема право власності, виникають із правомірних, а не протиправних дій. Частиною другою ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 ст.393 ЦК України визначено, що правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №911/3681/17, від 15.10.2019 року у справі №911/3749/17, від 22.01.2020 року у справі №910/1809/18, від 01.02.2020 року у справі №922/614/19). Статтею 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Враховуючи, що на момент передачі земельної ділянки площею 0,3500 га у с. Микуличин ур. Підліснів у приватну власність [PERSON] зазначена ділянка відносилась до земель природно-заповідного фонду, переданих у постійне користування Карпатському НПП, питання щодо вилучення зазначеної земельної ділянки в установленому законом порядку не вирішувалось, а її передача у приватну власність відбулась внаслідок вчинення кримінального правопорушення, всупереч встановленій законом процедурі, за рішенням органу місцевого самоврядування, який не був наділений відповідними повноваженням щодо розпорядження нею без попереднього погодження із Верховною Радою України, що одночасно потягнуло за собою протиправну зміну її цільового призначення, суд приходить до висновку про те, що право держави на цю ділянку не припинилося. Відсутність спрямованого на відчуження спірної земельної ділянки рішення повноважного органу виконавчої влади означає, що держава як власник, не виявляла волю на вилучення та передачу у приватну власність цієї земельної ділянки та свідчить про те, що [PERSON] в установленому законом порядку не набув право власності на спірну земельну ділянку. Щодо обраного способу захисту порушеного права суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 6 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 1 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 75), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55); див. також постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14). Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (статті 387, 388, 1212 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Так, відповідно до ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частинами 1,2 ст.152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Негаторний позов - це позов власника, який є володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Предметом позову про витребування майна є вимога власника, який не є володільцем цього майна, до особи, яка заволоділа останнім, про повернення його з чужого незаконного володіння. Метою позову про витребування майна є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. У постанові від 20.06.2023 року у справі №554/10517/16-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що «зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку (такий підхід не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, сформульованому щодо земельних ділянок водного фонду у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95цс18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункти 51-52)). У цих випадках слід усувати перешкоди у користуванні відповідною земельною ділянкою (стаття 391 ЦК України) шляхом її повернення власникові, а не витребовувати із незаконного володіння останнього набувача (статті 387, 388 ЦК України). За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов». У постанові від 20.06.2023 року у справі №633/408/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 01.07.2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26.10.2021 року у справі №766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 01.02.2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22.09.2022 року у справі №462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 04.07.2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)). У даній справі мета позову спрямована на усунення перешкод у користування та розпорядженні та відновлення державою, як власником, володіння спірною земельною ділянкою природно-заповідного фонду. За таких обставин, виходячи з мети позову, який заявив прокурор, і його обґрунтування, заявлену у даній справі позовну вимогу про витребування у [PERSON] земельної ділянки із кадастровим номером 2611091501:12:001:0121 площею 0,3500 га в користь держави в особі постійного землекористувача Карпатського НПП, слід розуміти як вимогу про зобов`язання відповідача повернути вказану земельну ділянку, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду у користь держави в особі постійного землекористувача, який не втратив право володіння нею, за правилами негаторного позову. Велика Палата Верховного Суду у своїх висновках також неодноразово зазначала про те, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про визнання недійсним державного акта, скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанови від 07.11 2018 року у справі № 488/5027/14-ц , від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 року у справі №633/408/18 зазначено, що вимогу про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме це рішення створює відповідні перешкоди. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)». Відтак, з урахуванням змісту права, за захистом якого звернувся позивач, а також характеру його порушення, враховуючи те, що відповідачем на момент розгляду справи не проведено державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку, суд приходить до переконання, що ефективним та належним способом захисту порушеного права у даному випадку буде визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ЯЛ №279670 від 11.03.2011 року, яким посвідчено право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер 2611091501:12:001:0121 та зобов`язання відповідача повернути вказану земельну ділянку у користь держави в особі постійного землекористувача Карпатського НПП. У задоволенні заявленої вимоги про визнання незаконним та скасування рішення Микуличинської сільської ради №205-32/2010 від 29.07.2010 року в частині затвердження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,3500 га з цільовим призначенням-для ведення особистого селянського господарства за адресою с. Микуличин, участок Підстрім Яремчанської міської ради слід відмовити оскільки остання не відповідає ефективному способу захисту порушеного права, а її задоволення не призведе до відновлення володіння спірною земельною ділянкою. Щодо пропорційності втручання у право особи на мирне володіння майном та співвідношення такого втручання із суспільними інтересами суд зазначає наступне. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право мирного володіння майном. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого держава користується значною свободою (полем) розсуду. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Крім цього, вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес». Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до абзацу третього преамбули до Закону № 2456-XII природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною. Тому на землях природоохоронного та історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням(частина третя статті 7 цього Закону у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Земля є унікальним обмеженим природним і базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності та добросовісності, які є одними із фундаментальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункти 75-76), від 20 липня 2020 року у справі № 923/196/20 (пункт 39), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18(пункт 132)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункти «а» і «б» частини першої статті 91, пункти «а» і «б» частини першої статті 96 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (див. постанови від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункт 127), від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц (пункт 90), від 14 листопада 2018 року № 183/1617/16 (пункт 148), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 53), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.75)). Як вже було зазначено, фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Повернення у державну власність земельної ділянки, яка знаходиться під об`єктами природно-заповідного фонду, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель природно-заповідного фонду. Таким чином, повернення Карпатському НПП спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використанням відповідного майна згідно із загальними інтересами, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом цієї ділянки. Дотримання встановлених законодавчих заборон щодо обігу такої ділянки є необхідною умовою її використання з тією метою, щоби попередити завдання шкоди загалом навколишньому природному середовищу і зокрема частині світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною, і конкретному об`єкту природно-заповідного фонду, оскільки надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Карпатського НПП суперечить як статусу відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, так і законодавчим обмеженням на ведення особистого селянського господарства на відповідних землях. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, необхідно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування. Право позивача повернути земельну ділянку, яка знаходиться на території природно-заповідного фонду, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її передання на користь фізичної особи, передбачене у чинному законодавстві України, приписи якого та практика їхнього застосування щодо повернення такої ділянки є доступними, чіткими та передбачуваними. Тому за змістом наведених вище приписів, які характеризуються належною якістю як властивістю, що є умовою забезпечення юридичної визначеності у правовідносинах, і орган місцевого самоврядування і відповідач [PERSON] знали чи повинні були знати про неможливість всупереч закону передання й отримання у приватну власність земельної ділянки на території Карпатського НПП для вищевказаної мети. Суд вважає, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність [PERSON] міг і повинен був знати про те, що ця ділянка належить до земель природно-заповідного фонду та розташована у межах Карпатського НПП, який був створений задовго до його звернення із заявою про отримання вказаної земельної ділянки у приватну власність. З огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини, зокрема те, що спірна земельна ділянка відноситься до категорії особливо цінних земель природно-заповідного фонду, які перебувають у власності держави та вибула з володіння постійного землекористувача поза його волею на підставі протиправного рішення органу місцевого самоврядування, який не був наділений відповідними повноваженнями щодо розпорядження зазначеною категорією земель, без попереднього її вилучення у постійного землекористувача, суд не вбачає невідповідності заходу втручання в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. У даному випадку втручання держави у право мирного володіння відповідачем земельною ділянкою для особистого селянського господарства на території об`єкта природно-заповідного фонду відповідає легітимній меті контролю за використанням цієї ділянки за цільовим призначенням задля гарантування безпечності довкілля, непогіршення екологічної ситуації, забезпечення правомірного, раціонального й ефективного користування земельними ділянками у межах Карпатського НПП, згідно із загальними інтересами, які переважають приватний інтерес кінцевого набувача у збереженні нею контролю за цією ділянкою і такий захід втручання у відповідне право не порушує принцип пропорційності. При цьому, суд враховує те, що жодних доказів щодо наявності на спірній земельній ділянці житлової забудови чи іншого нерухомого майна відповідачем суду не надано. Щодо повноважень прокурора на представництво інтересів держави у даній справі суд зазначає наступне. Частиною другою ст.2 ЦК України передбачено, що одним із учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин. Відповідно до п.3 ст.131-1 Конституції України (в редакції, чинній на момент звернення до суду з відповідним позовом) прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч.3 ст.23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Положеннями частин ч.ч.4,5 ст.56 ЦПК України визначено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. З наведеного можна виснувати, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Останній не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може та бажає захищати інтереси держави. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци 1-3 ч.4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац другий частини другої статті 45 ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову).Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього кодексу (речення третє абзацу третього статті 45 ЦПК України у вказаній редакції). Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц). При цьому, бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотримати порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва у позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі нема, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі № 912/2385/18). Отже у кожному такому випадку прокурор повинен навести, а суд - перевірити причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом і які є підставами для звернення прокурора до суду. Суд зобов`язаний дослідити чи знав відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Звертаючись до суду прокурор зазначив, що пред`явлення вказаного позову обумовлене необхідністю захисту інтересів держави порушення яких полягає у незаконному переданні у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, що відноситься до категорії особливо цінних земель природно-заповідного призначення, які перебувають у державній власності в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та у користуванні Карпатського національного природного парку. Передання у приватну власність спірної земельної ділянки порушує інтереси держави, а саме позбавляє державу права на належну їй власність, а також утруднює чи унеможливлює виконання державою обов`язків, покладених статтями 13, 16, 50 Конституції України, які, у свою чергу, реалізуються відповідними органами виконавчої влади, зокрема, Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатським національним природним парком. Оскільки вказані юридичні особи самостійно не звернулися з позовом до суду, то прокурор звертається в інтересах держави із вказаним позовом, визначивши при цьому позивачами у цій справі Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України і Карпатський національний природний парк. При цьому, прокурор вказав, що Міністерству захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатському національному природному парку стало відомо про факт незаконного вилучення у парку земель природно-заповідного фонду за результатами проведення земельно-технічної експертизи у жовтні 2018 року. Крім того, прокуратура повідомляла про це позивачів відповідними листами, які долучені до матеріалів справи. Щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України та Карпатського національного природного парку прокурор зазначив, що Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України відповідно до Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та Положення про Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України є спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання природно-заповідного фонду, а Карпатський НПП перебуває у сфері управління Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, є бюджетною, неприбутковою, науково-дослідною установою, у постійному користуванні якої перебувають землі природно-заповідного фонду, у межах яких знаходиться спірна земельна ділянка. Вказана установа не є підприємством, не є самостійним суб`єктом господарювання, її діяльність не спрямована на здійснення господарської діяльності та отримання прибутку, а тому прокурор може звертатися в інтересах держави в особі Карпатського НПП. Отже, прокурор виконав вимоги процесуального закону, визначив, у чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтував необхідність їхнього захисту, а також зазначив органи, які, хоч і уповноважені державою здійснювати такий захист, але у спірних правовідносинах відповідні заходи не вживали. Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року за №3-рп/99 «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор або його заступник у кожному випадку самостійно визначає в чому саме полягає порушення інтересів держави в конкретних правовідносинах, які підлягають вирішенню в судовому порядку. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та ін.) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної, безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, тощо. Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верхового Суду від 08.02.2019 року у справі №915/20/18, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там,де це дійсно потрібно. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі №806/1000/17, від 19.09.2019 року у справі №815/724/15, від 17.10.2019 року у справі №569/4123/16-а. Конституційний Суд України у рішенні від 08.04.1999 року за №3-рп/99 також вказав, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. Вказаний позов подано в інтересах держави в особі Міністерства екології та природних ресурсів України, правонаступником якого є Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів України, як головного органу у системі центральних органів виконавчої влади у формуванні та забезпеченні реалізації державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища, який у відповідності до ст.11 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» є спеціально уповноваженим органом державного управління в галузі організації, охорони та використання об`єктів природно-заповідного фонду та Карпатського НПП як постійного землекористувача. У даному випадку порушення інтересів держави полягає у необхідності повернення у державну власність особливо-цінних земель природно-заповідного призначення, які згідно положень ст.ст.149,150 ЗК України мають особливий, захищений державою статус та порядок використання та перебувають під посиленою правовою охороною держави, а їх протиправне надання у приватну власність завдає значної шкоди державним інтересам. Враховуючи те, що Мінекоприроди та Карпатським НПП з моменту встановлення у судовому порядку факту незаконного вилучення Микуличинською сільською радою спірної земельної ділянки та передачу її у приватну власність не вжито жодних заходів щодо повернення спірного майна у державну власність, суд приходить до переконання про наявність у Надвірнянської місцевої прокуратури достатніх підстав для пред`явлення даного позову в інтересах держави, про що прокурором в установленому законом порядку перед зверненням до суду повідомлено уповноважений орган держави та постійного землекористувача. Підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі Карпатського НПП були предметом перевірки Верховного Суду у постанові від 13.01.2022 року у справі №909/709/19. Щодо застосування позовної давності за заявою відповідача [PERSON] суд зазначає наступне. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є строком для подання позову як безпосередньо суб`єктом, право якого порушене (зокрема і державою, що наділила для виконання відповідних функцій у спірних правовідносинах певний орган державної влади, який може звернутися до суду), так і прокурором, уповноваженим законом звертатися до суду з позовом в інтересах держави як носія порушеного права, від імені якої здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах може певний її орган. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст.261 цього ж Кодексу передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Разом з цим, у ст.268 ЦК України наведено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Проте, за змістом зазначеної норми, такий перелік не є вичерпним. Так, приписи про застосування позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов). Проте позовна давність не поширюється на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про триваюче правопорушення. Отже, власник може пред`явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Таким чином, негаторний позов може бути пред`явлений позивачем упродовж усього часу, поки існує відповідне правопорушення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.06.2023 року у справі №554/10517/16-ц конкретизувала висновок, наведений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 911/2325/18 та вказала, що зайняття фізичними та юридичними особами земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, не пов`язане із позбавленням власника цих ділянок володіння ними. Вказане стосується і тих випадків, коли право приватної власності на земельні ділянки природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення було зареєстровано на підставі неправомірних рішень про передачу таких земель у власність фізичних чи юридичних осіб. Такі рішення не створюють ті юридичні наслідки, на які вони спрямовані. Вимогу про усунення перешкод державі чи відповідній територіальній громаді у користуванні чи розпорядженні такими земельними ділянками можна заявити впродовж усього часу, поки триває відповідне порушення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у даній справі відсутні підстави для застосування строку позовної давності за заявою відповідача, оскільки такий прокурором не пропущено. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто рішення суду може грунтуватись лише на тих доказах, які були предметом дослідження і оцінки судом-ч. 6 ст.81 ЦПК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Із урахуванням вищенаведеного, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання, що позов заступника керівника Надвірнянської окружної прокуратури Івано-Франківської області в інтересах держави в особі Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України, Карпатського національного природного парку до Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення Микуличинської сільської ради Яремчанської міської ради Івано-Франківської області, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,3500 га в с. Микуличин та витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння у державну власність в особі Карпатського НПП слід задовольнити частково, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №279670 від 20.03.2011 року, виданий [PERSON] на земельну ділянку площею 0,3500 га, кадастровий номер 2611091501:12:001:0121, яка знаходиться за адресою: Івано-Франківська область, Яремчанська міська рада, с. Микуличин уч. Підстрім та зобов`язати останнього повернути вказану земельну ділянку у власність держави в особі постійного землекористувача-Карпатського НПП. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити, оскільки вони не відповідають ефективному способу захисту порушеного права. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 2102,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial