Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

25.10.2023 до Старосамбірського районного суду Львівської області надійшла вищевказана справа про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу та факту перебування на утриманні чоловіка. Заявник просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Торез Донецької області, який загинув [INFO] під час виконання бойового завдання із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області, у період з 01.04.2020 по день смерті останнього - [INFO] ; встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт перебування [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на утриманні [PERSON] , [INFO] , уродженця міста Торез Донецької області, який загинув [INFO] під час виконання бойового завдання із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області, у період з 01.04.2020 по день смерті останнього - [INFO] . Заяву мотивує тим, що з липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] почали жити як сім`я, вести спільний побут та разом відпочивати. [INFO] в них народився син [PERSON] . [INFO] [PERSON] загинув від ушкодження внаслідок дії вибухів та осколків, виконуючи бойові завдання щодо захисту цілісності України та відсічі збройної агресії РФ на території Донецької області, зокрема по обороні м.Маріуполь. Весь час з моменту знайомства та під час спільного проживання [PERSON] не працювала, вела домогосподарство та доглядала дитину, чим і зараз займається. Працював та утримував дружину та сина [PERSON] , [PERSON] отримувала лише державну допомогу по догляду за дитиною до 3-х років. Метою встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю та перебування на утриманні чоловіка є реалізація права заявниці на отримання пенсії в разі втрати годувальника як член сім`ї загиблого Захисника України. Ухвалою судді Самбірського міськрайонного суду Львівської області Бікезіної О.В. від 27.10.2023 справу передано на розгляд до Старосамбірського районного суду Львівської області. Ухвалою Старосамбірського районного суду Львівської області від 22.11.2023 справу прийнято до розгляду та відкрито провадження. Заявник та її представник до судового засідання не з`явилися, направили заяву з проханням розглянути справу за їх відсутності. В судове засідання представники заінтересованих осіб не з`явилися, направили на адресу суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення заяви не заперечували. Дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають задоволенню. У відповідності до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя». Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 3 СК України передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Коло осіб, які знаходяться між собою у сімейних стосунках, перераховується у статті 2 СК України (подружжя, батьки, діти, усиновлювачі та усиновлені, баба, дід, прабаба, прадід, внуки, правнуки, рідні брати та сестри, мачуха, вітчим, падчерка, пасинок) У відповідності зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 315 ЦПК України юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, встановлюють у судовому порядку, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог пункту 1 частини 2 статті 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 2 статті 13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 3 статті 13 ЦПК України, визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частиною 7 статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Порядок судочинства у справах про встановлення юридичних фактів врегульовано статтями 315-319 ЦПК України. Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду за таких умов: 1) факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій; 2) для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення; 3) встановлення факту не має бути пов`язано з наступним вирішенням спору про право, підвідомчого суду; 5) заявник не має іншої можливості одержати чи поновити документи, які посвідчують факт, що має юридичні наслідки. Наявність спору про право, не підвідомчого судам, не є перешкодою для судового встановлення юридичного факту. Чинним законодавством не передбачений інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів. В судовому засіданні було встановлено, що заявник [PERSON] з червня 2014 до лютого 2020 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу сторони дітей не мали. Шлюб між ними був розірваний 27.02.2020 рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області (а.с.57-58). [INFO] від спільного життя [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 11.12.2020 (а.с.54). З липня 2019 року по 17.03.2022 заявниця проживала разом з [PERSON] як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу, оскільки повторно шлюб не реєстрували за відсутності потреби. За час проживання однією сім`єю як чоловік та дружина вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, [PERSON] була на утриманні [PERSON] , займалися благоустроєм житла: робили ремонт, купували меблі та інші предмети домашнього побуту, придбали транспортний засіб та зареєстрували його на заявницю. Крім цього, всі свята проводилися в колі рідних та друзів, разом їздили на відпочинок. Листом Східного регіонального управління ДПС України «Про розгляд запиту» від 23.07.2022 №32/К-З70-2028/22 заявницю, як дружину, було поінформовано, що її чоловік [PERSON] 17.03.2022 в ході відбиття наступу живої сили противника віддав вказівку іншим військовослужбовцям зайняти безпечні бойові позиції. Прикриваючи побратимів, пострілом з протитанкового ракетного комплексу штаб-сержант [PERSON] вразив ворожий танк з екіпажем противника. З огляду на наявні пояснення інших військовослужбовців, припускається, що 17.03.2022 штаб-сержант [PERSON] зник безвісти під час виконання бойових завдань за обставин, при яких існує вірогідність загибелі військовослужбовця. Також зазначено про виплату [PERSON] грошового забезпечення [PERSON] згідно наказів Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України (а.с.59-61). З довідки від 29.03.2022 №1327-7000033522 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається фактичне місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Витягом з Наказу начальника [NUMBER] прикордонного загону Східного регіонального управління Держаної прикордонної служби України №167-ОС від 22.03.2023 припинено контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку із смертю: штаб-сержанта [PERSON] (П-[NUMBER]), який перебуває у розпорядженні начальника [NUMBER] прикордонного загону (остання займана посада - інспектор прикордонної служби 3 категорії - номер обслуги протитанкової групи відділення вогневої підтримки відділу прикордонної служби « [INFO] » (тип Б). На військову службу призваний 17.05.2000 Торезьким військовим комісаріатом Донецької області. З 27 червня 2001 року по 11 липня 2007 року та з 11.01.2018 проходив військову службу за контрактом в Державній прикордонній службі України (а.с.52). Згідно довідки про причину смерті від 22.02.2023 №473, виданої Київським обласним бюро судово-медичної експертизи, штаб-сержант [PERSON] помер [INFO] від ушкодження внаслідок дії вибухів та осколків, вказане також підтверджується копією свідоцтва про смерть від 22.02.2023 серії [NUMBER] (а.с.70). Крім цього, померлий [PERSON] матеріально забезпечував [PERSON] , остання з 2017 року не працює, з 2021 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має доходу, окрім державної допомоги по догляду за дитиною до 3-років, що підтверджується Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з 1 кварталу 2019 по 1 квартал 2022, копією трудової книжки заявниці, довідками ОК-5, ОК-7 ПФУ. Тому допомога, яка надавалася їй чоловіком була для неї постійним та основним джерелом засобів для існування. Оскільки отримувані доходи заявниці не давали можливості забезпечувати себе та дитину (а.с.79-81, 90-91). Тому, за час спільного проживання у заявниці та [PERSON] був спільний сімейний бюджет. [PERSON] постійно перераховував [PERSON] на її картковий рахунок грошові кошти, за які заявниця придбавала продукти харчування, необхідні меблі, побутову техніку, одяг для дитини, що підтверджується виписками по картковому рахунку «ПриватБанку», відправник [PERSON] (а.с.121-131), копіями смс повідомлень [PERSON] , копіями фотокарток, на яких відображено [PERSON] , [PERSON] та їх дитину (а.с.101-113). Метою встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю та перебування на утриманні чоловіка є реалізація права заявниці на отримання пенсії в разі втрати годувальника як член сім`ї загиблого Захисника України. У зв`язку із чим заявниця звернулася з заявою до суду для встановлення зазначеного факту. Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Так, відповідно до пункту 5 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Крім того, згідно пункту 2 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про перебування фізичної особи на утриманні. Згідно з Постановою Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про становлення фактів, що мають юридичне значення», наведений у статті 273 ЦПК перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 та пункту 6 частини 1 статті 315 ЦПК України та роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. У відповідності до пункту 7 вказаної постанови Пленуму, суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію в зв`язку із втратою годувальника. Відповідно до пункту 1 вказаної постанови Пленуму відповідно до статей 255, 271 Цивільного Процесуального Кодексу України (ЦПК) (1501-06, 1502-06, 1503-06, 1504-06) в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Частиною 5 статті 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Стаття 46 Конституції України визначає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 за №2011-ХІІ у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно статті 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Згідно із частинами 2, 4 статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно із роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із «подружжя», свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 за №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї») визначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 Сімейного кодексу України. Згідно із частинами 1, 2 статті 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 695/1732/16-ц провадження № 61-38901св18, обов`язковою умовою для визнання чоловіка та жінки такими, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню. При вирішенні питання щодо встановлення факту перебування заявника на утриманні померлого, суд приймає до уваги пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», де передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в пункті 8 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам необхідно мати на увазі, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди (пункт 2 статті 273 ЦПК України (1502-06), якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді грошових переказів, продуктових чи речових посилок тощо. Ані отримання непрацездатною особою пенсії, ані її окреме проживання від годувальника не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування на утриманні. За таких обставин, враховуючи, що факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , який загинув [INFO] , однією сім`єю як чоловіка та жінки без шлюбу у період часу з 01 квітня 2020 року по 17 березня 2022 року та факт перебування [PERSON] на утриманні чоловіка [PERSON] , знайшли своє підтвердження в суді, необхідно встановити вказані факти за рішенням суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved