Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» звернулося в суд із позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов мотивовано тим, що ТОВ «Авентус Україна» є фінансовою установою, з якою 05.09.2021 року [PERSON] уклала електронний договір № 4730228 про надання споживчого кредиту на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», розміщених на сайті, за яким відповідачка отримала кредит в сумі 20000 грн. на 30 днів до 05.10.2021 року шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки зі сплатою ним відсотків в сумі 1,90% в день. Відповідачка свої зобов`язання перед кредитором не виконала, не уклала угоду щодо пролонгації строку дії кредитного договору у зв`язку із чим за п. 4.3 Кредитного договору останній був автоматично пролонговано на 90 календарних днів. [PERSON] не здійснювала оплат, не виконала своїх боргових зобов`язань перед кредитором. 21 червня 2022 між ТОВ «Авентус Україна», як клієнтом, та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як фактором, було укладено Договір факторингу № 21-06/2022, за яким клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором № 4730228, про що відповідачку було повідомлено. Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена та складає 20 000 грн. з тіла кредиту та 45 340 грн. з нарахованих процентів, а всього 65 340 грн. Оскільки до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі 653400 грн., то боржник за ч. 2 ст. 625 ЦК зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 16 727,04 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 2910,76 грн. У зв`язку з невиконання відповідачкою умов договору, просили суд стягнути з неї на користь позивача борг за договором кредиту в сумі 65 340 грн., інфляційні втрати в сумі 16 727,04 грн., 3% річних в сумі 2 910,76 грн., а також витрати на оплату судового збору в сумі 2 147,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн. Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 12.10.2023 року позовні вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» задоволено частково. Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 29.01.2024 року, заочне рішення Виноградівського районного суду від 12.10.2023 року у цивільній справі №297/2287/23 за позовом\~ Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінтраст Україна» до [PERSON] про стягнення боргу скасоване. Справу призначено до розгляду. Представник позивача до суду не прибув, в матеріалах справи міститься письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. 09.02.2024 року до суду від представника відповідачки адвоката Стягайло О.П. надійшов відзив на позовну заяву. Представник відповідачки заперечує проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи це наступним. Позивачем було неправильно обраховано відсотки за користування кредитними коштами. Вказує, шо відповідно до п. 1.3 договору про надання споживчого кредиту № 4730228 від 05.09.2021 р. (далі - «договір») сума кредиту становить 20 000,00 грн. Відповідно до п. 1.4 договору строк кредиту становить 30 днів. Строк кредиту може бути продовжено у порядку та на умовах, визначених в розділі 4 цього договору. Відповідно до п. 1.5.1 стандартна процентна ставка становить 1, 90 % в день та застосовується у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3 Договору. Відповідно до п. 3.1 договору нарахування процентів за договором здійснюється на залишок заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом, протягом строку кредиту, включаючи періоди пролонгації та автопролонгації. Відповідно до п. 4.1 договору строк може бути продовжено в порядку автопролонгації, на кількість днів та відповідно до умов визначених в п. 4.3 (пп. 4.3.1 -4.3.2) договору. Відповідно до п. 4.3.1 договору сторони домовились, що у випадку, якщо у Споживача на дату закінчення строку кредиту (нового строку кредиту після пролонгації або авто пролонгації) наявна заборгованість за кредитом, строк кредиту продовжується кожен раз на один наступний календарний день, що слідує за днем закінчення такого строку, але не більше ніж на 90 календарних днів поспіль, крім випадку, якщо в цей день повинна відбутись пролонгація строку кредиту за ініціативою [PERSON] . В свою чергу відповідач своїм правом пролонгації не скористався, тому зазначає, що загальний термін кредитування становить 90 днів. Окрім того зазначає, що позивачем при розрахунку заборгованості застосовано підвищений розмір процентної ставки, при тому, що в паспорті споживчого кредиту вказано, що тип процентної ставки за даним кредитом є фіксованою, але вона поділяється на стандартну (1, 90 % в день) та знижена (0, 95%). Від так вважає, що за вказаним кредитним договором загальний термін кредитування становить 90 днів, а заборгованість за відсотками становить 17 100,00 грн. за процентною ставкою 0,95 % в день, за 90 днів. Також вказує, що Позивач не надав до суду жодного первинного банківського документу, який відповідає статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», оскільки єдиним допустимим доказом отримання готівкової валюти позичальником та факт виконання умов договору є касовий документ - заява про видачу готівки, а тому у задоволені позовних вимог має бути відмовлено у повному обсязі у зв`язку із відсутністю доказів видачі кредитних коштів. Зазначає, що позивачем неправомірно заявлені стягнення щодо інфляційних витрат та 3-ох відсотків річних, оскільки на період дії військового стану позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України, позовні вимоги в частині інфляційних витрат на 3 % річних задоволенню не підлягають. У відзиві представником відповідача також заявлено про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу позивача. Вивчивши доводи позовної заяви та дослідивши надані на їх підтвердження письмові докази, вивчивши доводи відзиву та додані на їх підтвердження письмові докази, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши обставини, що необхідні для прийняття рішення по суті спору, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.09.2021 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та [PERSON] за допомогою електронного підпису шляхом використання одноразового ідентифікатора було укладено договір про надання споживчого кредиту № 4730228 за умовами якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 20 000 грн. шляхом перерахунку на реквізити платіжної карти № [NUMBER] споживача строком на 30 днів, тобто до 05.10.2021 року, за яким нараховується загальні відсотки в розмірі 1,90% на добу з можливістю пролонгації та авто пролонгації, що підтверджується таблицею обчислення загальної вартості кредиту та паспортом споживчого кредиту ( а.с.75-80). Між сторонами було укладено паспорт споживчого кредиту в якому міститься інформація до укладення договору про споживчий кредит, а саме ліміт кредиту, строк повернення, тип процентної ставки: фіксована, розмір процентної ставки 1, 90. Видача ТОВ «Авентус Україна» кредиту [PERSON] у сумі 20 000 грн. підтверджується відомостями про зарахування даної суми на реквізити платіжної карти [NUMBER] споживача (а.с.99). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Положення ч. 1 ст.205ЦК України визначають, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини першої ст.207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя статті 207 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Частиною 1 ст.204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно із ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Положення ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», передбачають, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Так, відповідно до п. 12 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Договір від 05.09.2021 року був підписаний [PERSON] за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, чим підтверджено укладання між нею та ТОВ «Авентус Україна» такої угоди, оскільки без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт кредитора за допомогою логіну та пароля договір між сторонами не був би укладений, тому сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину. Кредитний договір № 4730228 містить персональні дані відповідача, зокрема, його паспортні дані, номер картки платника податків, номера мобільного телефону, а також номер банківської платіжної картки, на який перераховуватимуться грошові кошти, реквізити якої надано споживачем. Також в даному кредитному договорі визначено предмет, порядок та умови надання кредитного договору. Заперечуючи проти позову відповідач [PERSON] не спростувала того факту, що вона є держателем банківської картки, зазначеної у вищевказаному договорі, на які первісним кредитором здійснювалось перерахування грошових коштів. Відповідачкою, незважаючи на вимоги ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано доказів на спростування обставин укладення між сторонами договору про надання коштів у позику на умовах споживчого кредитування №4730228, погодження всіх істотних умов договору. За умовами п. 1.5, 4.2, 4.3 кредитного договору № 4730228 від 05.09.2021 року, укладеного ТОВ «Авентус Україна» із [PERSON] \~ вбачається, що загальні відсотки за користування кредитними коштами нараховуються позичальнику в разі пролонгації строку дії договору за ініціативою споживача шляхом здійснення ним платежу на рахунок кредитора, який у свою чергу має право пролонгувати такий договір шляхом направлення споживачу на номер мобільного телефону чи адресу електронної пошти повідомлення про погодження нового строку кредиту. При цьому якщо на момент закінчення договору кредиту у позичальника наявна заборгованість, то строк кредиту продовжується автоматично до 90 днів поспіль. Даючи оцінку доводам представника відповідача про неправильне обрахування відсотків за користування кредитними коштами внаслідок застосування підвищеної процентної ставки, суд зауважує наступне. Так відповідно до п.1.5.1. умов договору № 4730228 про надання споживчого кредиту від 05.09.2021 року, СТАНДАРТНА процентна ставка становить 1,90% в день та застосовується у межах строку кредиту відповідно до п.1.4 цього договору (30 днів), та\~ у межах нового строку кредиту, якщо відбулась автопролонгація, відповідно до п. 4.3. Договору. Судом встановлено, що на момент закінчення строку кредитування (05.10.2021 року) в позичальника [PERSON] була наявна заборгованість за договором № 4730228, а від так строк кредиту кредитором відповідно до п. 4.3 угоди правомірно продовжений ще на 90 днів (тобто 30 днів відповідно до умов п.1.4 Договору + 90 днів відповідно до п.4.3.1. Договору), внаслідок чого суд вважає законним нарахування відповідачу відсотків за відсотковою ставкою1.90% день. Даним спростовується припущення представника відповідача про те, що загальний строк кредитування не міг перевищувати 90 днів та про неправильне обрахування відсотків за користування кредитними коштами внаслідок застосування підвищеної процентної ставки, оскільки Стандартна процентна ставка обумовлена сторонами в договорі складає\~ 1,90% день. Строк кредиту 30 днів (відсоткова ставка 1.90% в день) + 90 днів відповідно до п 4.3. умов Договору (відсоткова ставка 1.90% відповідно до п.1.5.1 умов Договору.) 1.90% від 20 000 = 380,00 грн. день; 30 днів + 90 днів = 120 днів; 120 днів х 380.00 грн. день = 45 600,00 грн. Відповідачка [PERSON] 13.10.2021 року здійснила часткову оплату процентів на рахунок Кредитора у розмірі 260 грн.00 коп. Отже, внаслідок відсутності доказів проведення оплати відповідачем за умовами договору кредиту № 4730228 доведена представником позивача перед судом загальна сума боргу відповідача за таким договором становить відповідно 65 340 грн. В свою чергу знижена процентна ставка та умови її застосування обумовлені\~ п.1.5.2 умов Договору, та застосуванню не підлягає. Статтею 629ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно частини першої статті 1077ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до частини першої статті 1078ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Згідно підпункту 3 пункту 5.1. кредитного договору ТОВ «Авентус Україна» має право укладати договори щодо відступлення права вимоги за договором або договори факторингу з будь-якою третьою особою без окремої згоди відповідача. Між ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» та ТОВ «Авентус Україна» 21.06.2022 року було укладено договір факторингу № 21-06/2022, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» права грошової вимоги до боржників, зокрема, до [PERSON] за договором № 4730228 від 05.09.2021 року, що підтверджується актом прийому-передачі Реєстру Боржників від 21.06.2022 року Про укладання договору факторингу відповідачку було повідомлено на електронну адресу (а.с.35) та засобами поштового зв`язку (а.с. 104-105). Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином права вимоги за договором кредитування № 4730228 від 05.09.2021 року, укладеним [PERSON] із первісним кредитором, перейшло до ТОВ «ФК «Фінтраст Україна». Крім цього слід зазначити, що навіть неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові новому кредитору, а може впливати на визначення розміру боргу перед новим кредитором у випадку проведення виконання попередньому або ж свідчити про прострочення кредитора. Тобто факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань, та не може бути підставою для відмови у стягненні заборгованості за кредитним договором на користь нового кредитора. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2018 року у справі № 278/1679/13-ц. Ураховуючи те, що позичальник взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, кредитні кошти разом з процентами вчасно не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість, право вимоги за якою набув позивач, ТОВ «Фінансова компанія» Фінтранс Україна». Доводи представника відповідача про те, що розрахунок заборгованості, довідка щодо перерахування коштів є неналежним доказом існування кредитної заборгованості, оскільки вони не є документами бухгалтерського обліку, суд уважає безпідставними. Надані стороною позивача розрахунок та довідка містять всі ознаки первинного документу (номер транзакції, номер картки, час та розмір перерахованих коштів), вказані документи завірені електронним підписом товариства та підписом матеріально-відповідальної особи генеральним директором. Заперечуючи проти укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів, відповідач не надала витяг з особового рахунку про рух коштів за період з 05.09.2021 по день пред`явлення позову до суду, тим самим не спростувала доводи позовної заяви про отримання нею коштів. Розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (пункт 8.35). Разом з тим, щодо заявлених вимог сплати інфляційних втрат та 3-х відсотків річних, суд зазначає наступне. З 24.02.2022 р. по теперішній час у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 за №64/2022» за №2102-ІХ від 24.02.2022 та Указу Президента України №133/2022 від 14.03.2022 «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні діє воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався і діє на теперішній час. Пунктом 18 «Прикінцевих та перехідних положень» Цивільного кодексу України (в редакції з 17 березня 2022 року) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» не мали права нараховувати у період дії в Україні воєнного стану [PERSON] , яка мала прострочення виконання грошового зобов`язання за договором № 4730228, як 3% річних, так й інфляційних втрат, оскільки за законом відповідачка звільнена від відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК. Суд вважає вимоги позивача щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 16 727, 04 гривень та трьох відсотків річних в розмірі 2 910,76 гривень за період з лютого 2022 року по травень 2023 року згідно із ст. 625 ч. 2 ЦК необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі наведеного, виходячи із принципів об`єктивності, реальності і справедливості, суд вважає за необхідне стягненню з відповідачки на користь позивача сума заборгованості за кредитом у розмірі в розмірі 65340 грн., з яких 20000 грн. основний борг та 45340 грн. заборгованість з відсотків. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак,з відповідачана користь позивача необхідно стягнути суму понесених ним судових витрат у розмірі частки задоволених позовних вимог, що становить 1651,00 грн.). Щодо витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких за ч. 3 ст. 133 ЦПК належать витрати на професійну правову допомогу, які за змістом ст. 137 ЦПК несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ст. 141 ЦПК визначено: розмір витрат, які сторона сплатила у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представником відповідачки заявлено клопотання про зменшення судових витрат на професійну правничу допомогу. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, тому обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу повинен надати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких відповідач має заперечення. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 та постановах Верховного Суду: від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц; від 09 червня 2020 року у справі № 466/9758/16-ц; від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. У частині 3 ст. 141 ЦПК закріплено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. підтверджуються: ордером адвоката № 1075167 (а.с.81); договором № 07/07-2022 від 07.07.2022 р. про надання правничої допомоги адвокатом Крюкова М.В. де визначено, що оплата за надані послуги складається з суми вартості послуг, зазначенх в рахунку-фактурі (а.с.19-21); рахунком на оплату послуг адвоката за збір доказів (4000 грн.), складання позову (5000 грн.) та подання позовної заяви до суду (1000 грн.) (а.с.102); платіжною інструкцією від 29 червня 2023 р. про оплату ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» послуг адвоката в сумі 10 000 грн.(а.с. 98 зворотній) Отже, з огляду на зазначені норми права, правову позицію Великої Палати Верховного Суду та встановлені обставин справи, суд дійшов переконання, що вимоги про відшкодування витрат позивача на правничу допомогу підлягають задоволенню, оскільки вони пов`язані з розглядом справи, розмір яких є обґрунтованим, а представником відповідача недоведено не співмірність таких витрат на правничу допомогу. Однак, у зв`язку із частковим задоволенням вимог ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», то витрати позивача на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» відповідно до частки задоволених судом вимог, тобто в сумі 7689,00 грн. (10 000 х 76,89% = 7689,00).

Outcome: partial