Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

10.10.2023 позивачка звернулася до суду із зазначеним, згідно з яким просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Вимоги за позовом вмотивовані тим, що 07.08.2018 позивачка придбала квартиру [ADDRESS] у одноповерховому багатоквартирному (п`ять квартир) житловому будинку. Та як з`ясувалося у квартирі [ADDRESS] окрім неї та її дітей також зареєстровані і відповідачі, які проживають у сусідній квартирі, але мають правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] . Вважаючи, що така ситуація виникла у зв`язку з дублювання номерів квартир, позивачка 14.09.2023 звернулася до відділу містобудування та архітектури Охтирської міської ради із заявою про зміну адреси квартири [ADDRESS] , однак отримала відмову через відсутність рішення суду про зміну адреси. Разом з тим, в поетажному плані будинку квартира, в якій фактично проживає позивачка, значиться під №5, а квартира, в якій фактично проживають відповідачі, значиться під №4. Отже твердження відповідачів, що вони є власниками квартири [ADDRESS] і проживають в цій квартирі вважає безпідставними. Позивачка зазначає, що відповідно до договору купівлі-продажу, державних реєстрів речових прав на нерухоме майно та прав власності на нерухоме майно, саме вона є власником квартири [ADDRESS] , а відповідачі безпідставно зареєстровані у квартирі [ADDRESS] , оскільки фактично проживають у квартирі [ADDRESS] . Факт реєстрації відповідачів у квартирі позивачки порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, позбавляє її можливості оформити субсидію, що і послугувало її зверненню до суду з цим позовом. 19.10.2023 ухвалою Охтирського міськрайонного суду Сумської області відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. Позивачка та її представниця у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти вимог позивачки, зазначивши, що є власниками квартири [ADDRESS] , про що 04.02.2002 їм видано свідоцтво про право власності на житло, уся наявна у них документація саме на квартиру [ADDRESS] , вони зареєстровані та постійно проживають за цією адресою, вільно користуються своїм майном та до цього часу від сусідів жодних претензій до них не надходило, питання щодо нумерації квартир постало лише після зміни власника квартири у їхньому будинку, тому вважають, що з їхньої сторони будь-яких порушень прав позивачки не мається, а ймовірно допущено помилку при оформленні договору купівлі-продажу квартири. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. Встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 07.08.2018, зареєстрованому в реєстрі за №607, [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка має такі характеристики: загальна площа, 40,4 кв.м, житлова площа 21,7 кв.м (а.с. 10-11). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2018 №133504465 та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.10.2023 №348698895, однокімнатна квартира в одноповерховому будинку за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 9, 20). Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04.11.2002, виданого згідно з рішенням виконкому від 21.08.2002 №365, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві спільної сумісної власності: [PERSON] , [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] . Загальна площа квартири становить 73,6 кв.м (а.с. 42). Наказом відділу містобудування та архітектури Охтирської міської ради №21-а від 21.09.2023 відмовлено [PERSON] у зміні адреси об`єкту нерухомого майна (квартири), розташованому: [ADDRESS] , у зв`язку з поданням неповного пакета документів, а саме: відсутнє рішення суду про зміну адреси (а.с. 8). З досліджених в судовому засіданні матеріалів інвентаризаційної справи №107 на будинок [ADDRESS] , а саме з експлікації станом на 29.03.1993 (аркуш інв. справи 53) та експлікації станом на 23.03.2007 (аркуш інв. справи 114) вбачається, що квартира [ADDRESS] має загальну площу 73,6 кв.м. План квартири, який містить технічний паспорт від 13.04.2018 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 12-13), в якій фактично проживає позивачка, співпадає з планом квартири [ADDRESS] (аркуш інв. справи 52, а.с. 14), в той час як план квартири, який містить технічний паспорт від 01.08.2002 на квартиру [ADDRESS] (а.с. 43-44), в якій фактично проживають відповідачі, співпадає з планом квартири [ADDRESS] плану будівлі. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02.10.2023 №348698569 вбачається, що лише відомості про власника квартири [ADDRESS] відсутні (а.с. 16-20). Також з матеріалів інвентаризаційної справи №107 вбачається, що 01.08.2002 [PERSON] звертався до Охтирського МБТІ із замовленням №1097 про надання довідки, технічного паспорту для приватизації (аркуш інв. справи 78). На це замовлення [PERSON] була надана довідка від 01.08.2002 №2003, в якій зазначено, що ізольована квартира по [ADDRESS] складається з трьох кімнат та має загальну площу 73,60 кв.м (аркуш інв. справи 77). Допитана в судовому засіданні представник КП ОМР «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-плунвальних робіт» Міняйло Л.В. підтвердила, що дійсно згідно з Поетажним планом будівлі будинку [ADDRESS] (аркуш інв. справи 52) та площею квартир сторін, квартира позивачки є квартирою [ADDRESS] , однак, з невідомих їй причин при оформленні документів у нумерації квартир допущено помилку. Вивчаючи інвентаризаційну справу на будинок [ADDRESS] та матеріали справи простежується, що у деяких документах на квартири цього житлового будинку допущено описки при зазначенні номеру квартир. З відповіді відділу з питань державної реєстрації Охтирської міської ради від 02.10.2023 №15-13/3416 вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , 1988 року народження, [PERSON] , 1956 року народження, [PERSON] , 2021 року народження, [PERSON] , 2016 року народження, [PERSON] , 2021 року народження, [PERSON] , 1961 року народження (а.с. 15). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їхня достатність та переконливість. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19. Визначення предмета та підстав спору є правом позивача, у той час як встановлення обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики ЄСПЛ включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії, заява № 48778/99). Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Отже, ризики правильності обрання способу захисту права та визначення відповідача несе позивач, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Судом з`ясовано, що між сторонами склалися правовідносини, за яких вони мають правовстановлюючі документи на квартиру під одним і дим же номером, хоча фактично проживають і користуються різними квартирами, які знаходяться по сусідству. При цьому, слід зазначити, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у разі її задоволення має наслідком позбавлення відповідачів права на житло. Проте таке позбавлення права повинно не лише відповідати закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. З огляду на встановлені фактичні обставини у даній справі, надані сторонами та досліджені докази, суд дійшов висновку, що порушене право позивачки не підлягає захисту в обраний нею спосіб, оскільки захист житлових прав особи шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом можливий лише у випадку, коли вказане право порушується, тобто коли відповідачі претендують на користування житлом позивачки. А відтак в даному випадку належним способом захисту законних інтересів та суб`єктивних прав, що з нього випливають, є звернення до суду із позовною заявою про зміну адреси житла. Отже, позивачем невірно обраний спосіб захисту своїх прав, заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed