Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаною вище позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони уклали шлюб, зареєстрований 23 листопада 2021р. Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), актовий запис № 2473. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який після розірвання стосунків залишився проживати із ним та своєю бабусею (матір`ю позивача). Дитина є інвалідом у зв`язку із захворюванням на ДЦП. Мати дитини самоусунулася від виконання батьківських обов`язків та переїхала до іншого місця проживання. Сторони втратили почуття взаємної поваги та кохання, розірвали свої стосунки рік тому, та не бажають їх поновлення. Тому, позивач просить суд шлюб розірвати, а також визначити місце проживання дитини із ним. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 11.09.2023 року прийнято позов до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 12.02.2024 року, закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання 22.02.2024 року сторони не з`явились, були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Заявою від 22.02.2024 року позивач [PERSON] просив позов задовольнити, розглянути справу у його відсутність, за наявними матеріалами. Прийнявши участь у судовому засіданні 12.02.2024 року, позивач [PERSON] позовну заяву підтримав у повному обсязі, наполягав на її задоволенні, просив розірвати шлюб та визначити місце проживання сина із ним. Пояснив, що подружжя не проживає однією сім`єю близько року, мати дитини самоусунулася від виконання батьківських обов`язків, не готова взяти на себе виховання дитини, яка хворіє на ДЦП, залишила дитину з ним. Він займається лікуванням та вихованням сина. Крім того, він не забороняє бачитися дитині із матір`ю. Прийнявши участь у судовому засіданні 12.02.2024 року, представник позивача [PERSON] - адвокат Лук`ян С.Г. просив позов задовольнити. Зауважив на тому, що позивач працює в 7-ій ДПРЧ 6 ДПРЗ ГУ ДСГС України в Одеській області на посаді пожежно-рятувальника, в силу чого має бронь щодо військової служби. Визначення місця проживання сина з батьком, з огляду на викладене, взагалі не пов`язано із ухиленням від мобілізації, а пов`язано із хворобою дитини, та не можливістю матері забезпечити дитині умови для проживання та виховання. Прийнявши участь у судовому засіданні 12.02.2024 року, відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, зазначила що наполягає на розірванні шлюбу, вона взагалі не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом із позивачем, оскільки син хворіє на ДЦП, і вона не готова взяти на себе самостійну особисту відповідальність за дитину, не зможе самостійно утримувати сина. Вона іноді зустрічається із сином, на вулиці, біля будинку позивача, вони граються, зауважила на тому, що ображається з причини того, що її не запрошують безпосередньо до квартири. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської областіне забезпечила участь свого представника у судовому засіданні, була належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Листом від 12.02.2024 №031-12-1/482вх сільський голова Фонтанської сільської ради Н.Крупиця просив розглянути справу за відсутності третьої особи, та прийняти рішення із урахуванням прав та інтересів дитини, а також просив долучити до матеріалів справи Рішення № 991 від 23 грудня 2023 року «Про затвердження висновку служби у справах дітей «Про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що від позивача, відповідача та представника третьої особи, надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, а також у зв`язку з тим, що позивач підтримує позовні вимоги, а відповідач позов визнала, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача, відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає що позов слід задовольнити, з таких підстав. Сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований 23 листопада 2021р. Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси), актовий запис № 2473. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини Серії [NUMBER] , виданого Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Одеси ) актовий запис № 104. Причинами розірвання шлюбу є те, що сторони фактично припинили шлюбні стосунки з лютого 2023 року, спільного господарства не ведуть, не мають наміру поновлювати сімейні відносини, подальше спільне життя чоловіка й жінки та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ст.111 Сімейного кодексу України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.51 Конституції України, ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із положеннями ст.18 ч.2 п.3, ст.ст.51,56 ч.3, ст.110 ч.1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст.23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу, у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю шлюб, не може мати місця. Суд установив, що у сторін сім`я розпалася, відповідачка [PERSON] погодилася на розірвання шлюбу, сторони не бажають зберігати шлюб, спільного господарства не ведуть. З огляду на викладене, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню у повному обсязі. Також судом встановлено, що відповідно до паспортних даних [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 12 квітня 2023 року, [PERSON] , [INFO] проживає разом із батьком [PERSON] , [INFO] та іншими родичами за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Виписки з історії хвороби № 501 від 15.02.2023 року, [PERSON] , [INFO] має діагноз G80.03 ДЦП статична квадриплегія, псевдобульбарний синдром (R13), зільшена косокість (Н50.0), інестетична апракція (R48.2), еквінус стоп, правобічна пахова грижа. Згідно довідки від 08.06.2023 року за №1001 [PERSON] знаходиться на обліку в Лиманському відділу Управління соціального захисту населення ОДА і одержує допомогу, як особа що має дитину з інвалідністю - [PERSON] . Згідно довідки 6 Державного пожежно-рятувального загону від 18.04.2023 року [PERSON] , [INFO] , працює в 7-ій ДПРЧ 6 ДОРЗ ГУ ДСНС України в Одеській області на посаді пожежного рятувальника. Згідно Висновку Служби у справах дітей Фонтанської сільської ради Одеської району Одеської області від 23.12.2023р, третя особа вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Згідно із статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18 Конвенції про права дитини держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, з огляду на те, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, судовий розгляд сімейних спорів, в яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним. Ухвалюючи рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13), ЄСПЛ вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). Аналіз наведених норм права і практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що: "питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства". За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що між сторонами не існує складних стосунків щодо визначення місця проживання малолітнього сина, оскільки відповідач позов визнала, зазначила що не здатна самостійно утримувати дитину, в силу його хвороби. Наразі дитина проживає із батьком, та має із ним тісний контакт та взаємозв`язок. [PERSON] належним чином виконує обов`язок щодо виховання дитини, зворотного суду не доведено. Доказів неналежного ставлення батька до виховання дитини суду не надано. В рамках розгляду даної справи, в силу ст. 19 Сімейного кодексу України, суд також приймає до уваги висновок Служби у справах дітей Фонтанської сільської ради, за яким визначення місця проживання дитини разом з батьком буде відповідати найкращим інтересам дитини. Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку усім обставинам справи, а саме: добросовісне виконання батьком своїх батьківських обов`язків, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком, чи негативно впливали на її виховання та розвиток, суд приходить до висновку про те що проживання дитини з батьком якнайкраще буде відповідати інтересам дитини, забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки малолітній [PERSON] постійно проживає з батьком, з яким у нього встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність), а тому, якщо дитина потрапить в інше середовище, де буде змінено її щоденне та комфортне життя, вона отримає сильний стрес, що призведе до психологічної травми, яка може негативно вплинути на подальший всебічний розвиток та психоемоційний стан дитини. Також суд враховує, що малолітній [PERSON] [INFO] є особливою дитиною, хворіє на ДЦП, в свою чергу мати дитини у судовому засіданні підтвердила, що не готова до того, щоб син проживав з нею, вона не зможе забезпечити йому необхідний догляд. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде мати більш позитивний вплив на дитину, та відповідати її інтересам. Малолітня дитина проживає з батьком в атмосфері любові, турботи, захисту, а тому вагомі підстави для зміни місця її проживання відсутні. Також судом не встановлено, що батько дитини веде себе аморально та своєю поведінкою може зашкодити розвитку дитини. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. При цьому варто зазначити, що у цій справі не вирішується питання про розлучення матері з сином, оскільки вона не обмежується у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень статей 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що у сторін сім`я розпалася, на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідатиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини разом з батьком. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин, ураховуючи, що позов задоволено повністю, судовий покладається на відповідача та підлягає стягненню з нього на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved