Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

28 липня 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, в якій просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що з 12 вересня 2014 року вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . Подружнє життя не склалося, сімейні відносини між позивачем припинені. Після припинення сімейних відносин дитина постійно проживає та зареєстрована разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час у провадженні суду перебувають цивільні справи про розірвання шлюбу та про стягнення аліментів. Під час спільного проживання між позивачем постійно виникали конфлікти та сварки в присутності дочки, відповідач вчиняв домашнє насильство, а також відповідач зловживає алкогольними напоями. Після розірвання відносин з позивачем відповідач іноді ініціює зустрічі з дочкою, однак під час зустрічей поводиться агресивно, ображає позивача, погрожує відібрати дитину, у зв`язку з чим позивач має реальні побоювання щодо здійснення цих намірів, а тому вважає, що наявна необхідність у визначенні місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. Позивач має схвальні характеристики від мешканців будинку, в якому проживає з дочкою, у дитини з матір`ю дуже гарні відносини, дитина постійно потребує материнського піклування, позивач займається розвитком дочки, її лікуванням та навчанням. Позивач має можливість забезпечити дитині необхідні умови проживання, освіти, лікування, емоційного та духовного розвитку. Мати вирішує усі соціально-побутові питання дитини, займається її вихованням та вживає усіх заходів для захисту її цивільних прав та обов`язків. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2023 року цивільна справа № 932/4128/22 була передана за підсудністю до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, та на адресу суду надійшла 03 серпня 2023 року. Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив. У судове засідання позивач не з`явилась, від представника позивача - [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі. У вказаній заяві також зазначив, що позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Розглянувши заяву відповідача про визнання позову, суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжити судовий розгляд справи, оскільки у даній справі визнання відповідачем позову суперечить законодавству України, передбачені законом підстави для ухвалення рішення про задоволення позову відсутні, а отже і визнання відповідачем позову в даному випадку не впливає на ухвалення рішення по справі. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 12 вересня 2014 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 1360 (а.с. 11). Від подружнього життя у сторін народилась спільна дитина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23 вересня 2015 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 413 (а.с. 12). Шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано та 23 червня 2023 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 23 червня 2023 року Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 938 (а.с. 53). У зв`язку з укладенням 23 червня 2023 року шлюбу з [PERSON] позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Малолітня [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю - позивачем по справі, що підтверджується довідкою № 4696 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 12 липня 2022 року (а.с. 14). Звертаючись у липні 2022 року до суду з даним позовом позивач [PERSON] просила визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю, посилаючись на те, що це буде відповідати інтересам дитини, у дитини з матір`ю гарні відносини та позивач має можливість забезпечити дитині необхідні умови проживання, освіти, лікування, емоційного та духовного розвитку. Відповідно до статті 291 ЦК України фізична особа незалежно від віку та стану здоров`я має право на сім`ю. Фізична особа не може бути проти її волі розлучена з сім`єю, крім випадків, встановлених законом. Фізична особа має право на підтримання зв`язків з членами своєї сім`ї та родичами незалежно від того, де вона перебуває. Ніхто не має права втручатися у сімейне життя фізичної особи, крім випадків, передбачених Конституцією України. Приписами статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. На теперішній час малолітній [PERSON] , [INFO] , виповнилось 8 повних років. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частинами 4, 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто, вирішальними обставинами, які впливають на визначення місця проживання дитини, яка не досягла віку десяти років є: ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків; прихильність дитини та стан її здоров`я; заборона передачі дитини на проживання тому з батьків хто не має самостійного доходу; висновок органу опіки та піклування та інші суттєві для справи обставини до яких можливо віднести умови проживання, зручність розташування житла та інше. Ухвалою суду від 16 листопада 2023 року було задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову та зобов`язано Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради надати до суду письмовий висновок щодо доцільності (або недоцільності) визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю - [PERSON] , [INFO] (а.с. 95-96). 22 січня 2024 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування - Центральної адміністрації Дніпровської міської ради «Про недоцільність визначення місця проживання дитини» (а.с. 137-138), який затверджений розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради № 7-р від 19 січня 2024 року (а.с. 136). Згідно з Висновком, орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , у зв`язку з відсутністю спору між батьками дитини щодо місця проживання малолітньої та не наданням [PERSON] відомостей про наявність самостійного доходу, що передбачено п. 2 ст. 161 Сімейного кодексу України. З вказаного Висновку органу опіки та піклування судом встановлено, що згідно з актом обстеження умов проживання, складеним управлінням-службою у справах дітей Центральної адміністрації Дніпровської міської ради, за адресою: [ADDRESS] умови для проживання задовільні. Під час відвідування родини [PERSON] пояснила, що з батьком дитини [PERSON] однією сім`єю не проживають близько одного року, але інколи батько спілкується з дочкою та надає матеріальну допомогу у розмірі 5 000 грн. кожного місяця. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини 06 грудня 2023 [PERSON] пояснила, що у неї відсутні відомості про наявність самостійного доходу та на даний час відсутній спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] разом з матір`ю. Отже, судом встановлено, що орган опіки та піклування вважає недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У пункті 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, також закріплено, що місце проживання дитини не може бути визначене з тим із батьків, який не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або вживає наркотичні засоби, своєю поведінкою може зашкодити здоров`ю та розвитку дитини. Водночас, стороною позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності виключних обставин, передбачених ч. 2 ст. 161 СК України, які унеможливлюють передання дитини для проживання з матір`ю (позивачем не надано суду жодних доказів щодо неперебування її на обліку у лікаря нарколога та психіатра, не надано довідки щодо стану здоров`я, не надано відомостей про наявність доходу або заробітку). Тобто, позивачем на підтвердження обставин, наведених у позові, не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів. У висновку органу опіки та піклування, затвердженому розпорядженням голови Центральної адміністрації Дніпровської міської ради № 7-р від 19 січня 2024 року, зазначено, що у позивача [PERSON] відсутні докази наявності самостійного доходу. До суду позивач також не надала жодних доказів наявності у неї самостійного доходу. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. При вирішенні вказаної справи суд виходить із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, та перш за все, керується пріоритетом прав дитини, та має на меті ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дитини. Будь-яких доказів, які б давали суду підстави вважати, що позивач [PERSON] має самостійний дохід та відсутні інші обставини, передбачені ч. 2 ст. 161 СК України, що унеможливлюють передання дитини для проживання з матір`ю, позивачем суду не надано, а суд, в свою чергу, у відповідності до вимог ч. 7 ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач, наполягаючи на визначенні місця проживання дитини з нею, не надала суду достатніх доказів того, що за умовами її проживання з урахуванням саме її доходів, обставин її життя, особливостями її відносин з дитиною, саме вона має перевагу перед батьком дитини при визначенні місця її проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також суд враховує висновок органу опіки та піклування, який в інтересах прав дитини вважав недоцільним визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Будь-яких підстав не враховувати зазначений висновок та не приймати його до уваги судом не встановлено. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, дослідивши повно, всебічно та безпосередньо матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, враховуючи недоведеність стороною позивача факту відсутності виключних обставин, що перешкоджали б передачі дитини для проживання її разом з матір`ю, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю на теперішній час задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, то судові витрати [PERSON] по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 291 Цивільного кодексу України, ст.ст. 19, 141, 160, 161 Сімейного кодексу України та

Outcome: dismissed