Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 19 жовтня 2023 року надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про відшкодування понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг. В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач в позовній заяві посилався на те, що, [PERSON] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 червня 2002 року, технічним паспортом на квартиру. Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 31 серпня 2002 по 27 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвами про одруження та про розірвання шлюбу. У вищевказаній квартирі, крім позивача, з 10 грудня 2002 по 24 листопада 2021 року була зареєстрована відповідачка, що підтверджується довідкою №196 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 січня 2023. 24 листопада 2021 року відповідачка знялась з реєстрації та приблизно через тиждень виїхала з квартири на інше місце мешкання. З моменту розлучення до кінця листопада 2021 року відповідачка не брала жодної участі в утриманні житлового приміщення та сплаті комунальних послуг, хоча користувалась комунальними послугами в повному обсязі в період проживання після розлучення в тому числі. Під час спілкування з відповідачкою після розлучення, позивач неодноразово наголошував про необхідність оплати з її боку половини вказаних витрат або про компенсацію половини сплачених коштів на утримання житла та комунальні послуги, але відповідачка категорично відмовлялась відшкодовувати вказані витрати. В свою чергу, позивач за вказаний період здійснював оплату житлово- комунальних послуг на утримання квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується квитанціями. Таким чином, відповідачка повинна сплачувати 1/2 від вартості всіх комунальних послуг. Сума, яка підлягає відшкодуванню відповідачкою, за період з 01 жовтня 2018 по 30 листопад 2021 року складає 22 657,27 грн. Відповідач не скористувався своїм правом на подачу відзиву. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 19 жовтня 2023 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. (а.с. 115). Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.117-118). До суду 24 жовтня 2023 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.117-118). Ухвалою судді від 24 жовтня 2023 року відкрито спрощене провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування понесених витрат на оплату житлово-комунальних послуг. (а.с.119-120). 19 січня 2024 року від відповідача надійшла заява, в якій остання просила розглядати справу за правилами загального позовного провадження. (а.с.129). Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року клопотання відповідача залишено без задоволення. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Фактичні обставини встановленні судом [PERSON] , є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Вказане підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 12 червня 2002 року, технічним паспортом на квартиру. (а.с.16-18). Позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 31 серпня 2002 по 27 липня 2010 року, що підтверджується свідоцтвами про одруження та про розірвання шлюбу. (а.с.14-15). У вищевказаній квартирі, крім позивача, з 10 грудня 2002 по 24 листопад 2021 року була зареєстрована відповідачка, що підтверджується довідкою №196 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10 січня 2023. (а.с.19). 24 листопада 2021 року відповідачка знялась з реєстрації. В матеріалах справи містяться квитанції про сплату позивачем комунальних послуг за нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] . (а.с.21-114). Відповідно до розрахунку сума 1/2 від вартості всіх комунальних послуг, яка підлягає відшкодуванню відповідачкою, за період з 01 жовтня 2018 по 30 листопад 2021 року складає 22 657,27 грн. (а.с.3-4). Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги частково з наступних підстав. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник майна зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 6 ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна. Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач. Таким чином з огляду на приписи ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач є споживачем житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: житлова послуга (послуга з управління багатоквартирним будинком); комунальні послуги (послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.) Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами; Аналогічний обов`язок споживача закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Частиною 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. На виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ЖК України, позивачем понесено витрати за житлово-комунальні послуги за 2018 р. у сумі 955,84 грн., за 2019 р., у сумі 3860,68 грн., за 2020 р. у сумі 6427, 60 грн. та за 2021 р. у сумі 11 413,15 грн. Сплата даних комунальних послуг підтверджується платіжними інструкціями (квитанціями). Частиною 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг. Згідно з ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 4 ст. 543 ЦК України виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Згідно ч. 1 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотню вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки яка припадає на нього. Отже, позивач сплативши за надані житлово-комунальні послуги з 2019 року по 2021 рік, які обчисленні з урахуванням зареєстрованого у житловому приміщенні відповідача, виконав солідарний обов`язок щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, зокрема й за відповідача. Таким чином з урахуванням приписів ч. 1 ст. 544 ЦК України та ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та враховуючи факт, що відповідачем не було спростовано вищезазначені твердження позивача належними доказами, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, з урахуванням задоволення позовних вимог, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1073,60 грн. Крім того, позивач просив стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн., з цього приводу суд зазначає наступне. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України). За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат у розмірі 5 000,00 грн. та в якості доказів понесених витрат на правничу допомогу надано лише акт приймання-передачі наданих послуг. Вказаний доказ на відшкодування судових витрат пов`язаних зі сплатою правової допомоги не є достатнім. З огляду на вказане суд вважає за можливе, відмовити позивачу в стягненні судових витрат на професійну правову допомогу. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: partial