Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому просить: - визнати нерухоме майно, квартиру за адресою [ADDRESS] спільною сумісною власністю позивача та відповідача; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ., що являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] ., що являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя набутого під час шлюбу. Позовні вимоги мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.06.1998, який вони розірвали 02.10.2021. В період шлюбу ними було набуто у власність на підставі договору купівлі-продажу трикімнатну квартиру, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. Угоди про добровільний поділ вказаного вище майна між сторонами не досягнуто, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення даного позову, вказавши, що дана квартира придбана відповідачем за кошти її батьків, які, продавши будинок, подарували кошти [PERSON] , за які придбано дану квартиру, однак, не знаючи законодавства, оформили її договором купівлі-продажу. Судом встановлено,\~що сторони перебували\~у\~зареєстрованому\~шлюбі з 17.06.1998, який\~вони\~розірвали 02.10.2021 (а.с.8, 10). Відповідно до договору купівлі-продажу від 23.10.2001, посвідченого приватним нотаріусом Палагутіною В.О., [PERSON] придбано трикімнатну квартиру загальною площею 63,2 м. кв., житловою площею 38,5 м. кв., що знаходиться за адресою: по [ADDRESS] (а.с. 6). Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.ст. 60-61 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частина 1 ст. 70 СК України визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 в справі № 905/1926/16 (пункт 38). У постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/14-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Судом встановлено, що дана квартира придбана за час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю. Відповідач не довела та не надала доказів того, що спірна квартира придбана за кошти, які були надані її батьками від продажу будинку. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено,\~що кожна\~сторона повинна\~довести ті обставини, на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог і\~заперечень,\~крім випадків\~встановлених цим\~Кодексом.\~Доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Виходячи з вимог закону, обставин справи, позицій сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. Враховуючи те,\~що\~сторонами\~під час\~шлюбу\~набуто\~спірну квартиру,\~в\~силу ст. 60 СК України,\~дане\~майно\~належить сторонам\~на\~праві\~спільної сумісної\~власності,\~а\~отже\~кожному з них\~належить\~1/2\~його\~частка. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б вказували на необхідність стягнення недоплаченого або повернення переплаченого судового збору, а тому, суд вирішив залишити розмір судового збору, сплачений позивачем при подачі позову.

Outcome: partial