Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивачка - [PERSON] 26.12.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про захист авторського права шляхом визнання дій неправомірними та стягнення грошової компенсації, в якій позивачка просить суд: - визнати дії [PERSON] щодо розповсюдження фотографії [PERSON] « [INFO] » в мережі Інтернет на веб-сторінці « [INFO] » за посиланням: [INFO] неправомірними; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошової компенсації у розмірі 135 000 гривень 00 копійок. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 20.11.2022 року між нею та [PERSON] було укладено договір №1 про створення за замовленням і використання твору, за умовами якого автор зобов`язується в день підписання договору здійснити фотосесію та створити фотографічні твори з зображенням замовника під робочою назвою « [INFO] ». Згідно умов цього договору, в момент створення твору, автор зобов`язується передати (відчужити) виключні майнові права на твір на весь строк дії авторського права, на всю територію світу, замовнику. На виконання умов цього договору, 20.11.2022 року між [PERSON] та [PERSON] відбулась фотосесія, в наслідок якої було створено фотографічний твір « [INFO] », який передано, разом з авторськими правами на нього, [PERSON] . За наслідком чого позивачка вказує, що вона 20.11.2022 року набула виключні майнові права на фотографічний твір « [INFO] ». В подальшому, як стверджує позивачка, їй стало відомо, що на веб-сторінці в соціальній мережі « [INFO] », на сторінці, режим доступу за посиланням: [INFO] , яка належить [PERSON] , розміщено фотографічний твір « [INFO] », чим порушуються виключні майнові авторські права позивача шляхом незаконного публічного показу, розповсюдження та незаконної переробки твору. Позивач посилається на те, що згідно з ч.1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать виключне право на використання твору, виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Виключне право на використання твору автором (чи іншою особою, яка має авторське право) дозволяє йому використовувати твір у будь-якій формі і будь-яким способом Стаття 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів встановлює, що переклади, адаптації, музичні аранжування та інші переробки літературного або художнього твору охороняються нарівні з оригінальними творами без шкоди права автора оригінального твору. Крім того, стаття 12 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів наголошує, що автори літературних і художніх творів користуються виключним правом дозволяти переробки, аранжування та інші зміни своїх творів. Враховуючи викладене, позивач, як особа, якій належать майнові права інтелектуальної власності на твір, користується всіма майновими правами на твір, передбаченими ЦК України та Законом України «Про авторське право і суміжні права». Позивач стверджує, що жодних дозволів на використання твору позивачка відповідачці не надавала, ліцензійних угод не укладала, а відповідач у свою чергу не зверталася до позивача для отримання таких дозволів та укладення угод. Тому, факт переробки та публічного показу, розповсюдження відповідачем твору без дозволу позивача, на думку сторони позивача є порушенням прав в рамках п. п. а), б) ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», згідно яких, порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17,27,39-41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону. З вищевикладеного на думку позивача вбачається, що відповідачкою порушено її виключні майнові права, шляхом публічного показу, розповсюдження, незаконного використання та переробки твору « [INFO] » на веб-сторінці за посиланням: [INFO] . Відповідно до п. г ч. 2 ст. 52 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», суд має право постановити рішення чи ухвалу про зокрема виплату компенсації, що визначається судом як паушальна сума на базі таких елементів, як подвоєна, а у разі умисного порушення - як потроєна сума винагороди або комісійні платежі, які були б сплачені, якби порушник звернувся із заявою про надання дозволу на використання оспорюваного авторського права або суміжних прав замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Згідно з п.3.1 договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року замовник зобов`язується виплатити авторові винагороду за передання майнових прав на твір та надання дозволу на використання твору у формі паушального платежу у розмірі 45000,00 грн. На підставі викладеного, приймаючи порушене право з боку відповідача, позивачка вважає наявними підстави для стягнення з відповідачки на свою користь потроєної суми винагороди за умисне порушення авторського права на підставі положень п.г ч.2 ст. 52 Закону України «Про авторське право», що становить 135 000,00 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. 23.01.2023 року суддею Київського районного суду міста Одеси Калініченко Л.В. постановлено ухвалу, якою прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 22.02.2023 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд надійшов від представника відповідачки відзив на позовну заяву, в якому представник стверджує, що [PERSON] не заперечує належність їй у соціальній мережі «Фейсбук» профілю за посиланням: https://www.facebook.com/IrishMalinovskaya. Відповідачкою було розміщено на власній сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» пост, з текстовим повідомленням, до якого, як приклад надмірного використання ретушування було наведено два скріншоти, зроблені власноруч відповідачкою з відео [PERSON] , які були зняті власноруч позивачкою та розміщені нею на власній сторінці у відкритому доступі для усіх користувачів соціальної мережі «Інстаграм». Як стверджує представник відповідачки, метою посту [PERSON] було застерегти і вберегти багатьох жінок від сліпого наслідування [PERSON] , яка регулярно публічно демонструє ін`єкційні процедури, що проводяться їй для обличчя і тіла. Разом з тим, з пояснень представника відповідачки, [PERSON] було отримано «Досудова Претензія щодо припинення особистих немайнових прав та авторського права» від 26 листопада 2022 року від адвоката Роман В.С., що діє в інтересах [PERSON] . Вказана претензія була направлена відповідачеві у вигляді сканованих фотокопій та була прикріплена у коментарях до допису зі скріншотами з відео [PERSON] з вимогою припинити використання фотографії [PERSON] із попередженням, що якщо відповідач не припинить використання, [PERSON] буде вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Як стверджує представник відповідачки, ознайомившись із вказаною претензію, 26.11.2022 року [PERSON] було негайно видалено допис, до якого були приєднані скріншоти з відео [PERSON] , за наслідком чого відповідачка публічно повідомила про вчинення цих дій на власній сторінці у соціальній мережі, про що свідчить допис позивачки від 26.11.2022 року за посиланням: [INFO] та допис Відповідача за посиланням: [INFO] Таким чином, представник відповідачки стверджує, що [PERSON] за власною волею припинила порушувати право позивача на власне зображення, тобто відповідач добровільно вчинила дії, передбачені ч. 2 ст. 307 ЦК України. Також представник відповідачки стверджує, що скріншоти, зроблені власноруч відповідачкою з відео [PERSON] , які були зняті власноруч позивачкою та розміщені позивачкою на власній сторінці у соціальній мережі «Інстаграм» (далі - [PERSON] ) не є об`єктом авторського права. Додатково представник відповідачки посилається на те, що скріншоти у виниклих спірних правовідносинах не є похідними творами, вони були зроблені за допомогою встановленої операційної системи без застосування додаткових пристроїв та передали сутність знятого об`єкта (обличчя позивачки), не вносячи до знімку творчої складової. Таким чином, скріншоти не охороняються авторським правом. Крім того, представник відповідачки вважає, що договір №1 про створення за замовленням і використання твору не є достовірним доказом у розумінні ст. 79 ЦПК України, враховуючи, що договір укладено у м.Одесі, натомість як вбачається з копії відео зі сторінки позивача під назвою «Світ6», обидві сторони договору на дату укладання цієї угоди знаходились у Єгипті. Також, зі змісту договору, його укладено із порушенням вимог стосовно істотних умов договору, оскільки у договорі не вказано строк дії договору та способи використання твору, що свідчить про його не укладеність. За наслідком вищевикладеного в цілому, представник відповідачки вважає наявними підстави для відмови у задоволенні позову. 09.03.2023 року до суду від представника позивача надійшла письмова відповідь на відзиву, в якому представник [PERSON] стверджує про наявність сумнівів у поданих стороною відповідача електронних доказів до відзиву на позовну заяву, оскільки останні оформленні з порушенням вимог ЦПК України. Вказує про помилковість висновків сторони відповідача, що отриманий позивачкою за договором №1 про створення за замовленням і використання твору, фотографічний твір « [INFO] », не є об`єктом авторського права, а вказаний договір є належним доказом в розумінні ЦПК України, за наслідком чого вважає необґрунтованими доводи викладені у відзиві на позовну заяву, а наявними підстави для задоволення позову. 13.03.2023 року до суду надійшли письмові заперечення від представника відповідачки, в яких адвокат Валах В.В. стверджує, що не заперечує проти надання для огляду в судовому засіданні оригіналів електронних доказів. Одночасно представником відповідача заявлено про наявні сумніви у достовірності наданої до позову копії договору №1 про створення за замовленням і використання твору. 04.04.2023 року судом у підготовчому судовому засіданні було ухвалено долучити до матеріалів справи надані до суду представниками сторін по справі заяви по суті справи. Також у підготовчому судовому засіданні 04.04.2023 року, судом було здійснено розгляд поданих сторонами по справі клопотань, а саме: - поданого представником позивача до позову клопотання про витребування доказів від власника веб-сайту соціальної мережі «Facebook», за вх. №52836/22, за наслідком розгляду якого постановлено ухвалу, якою клопотання залишено без задоволення; - поданого представником позивача до позову клопотання про витребування доказів з ПАТ «Київстар» за вх.52837/22, за наслідком розгляду якого постановлено ухвалу, якою клопотання залишено без задоволення; - поданої 20.02.2023 року представником відповідачки заяви про залишення позову без розгляду, за наслідком розгляду якої постановлено ухвалу, якою заяву залишено без задоволення; - поданої 20.02.2023 року представником відповідачки заяви про забезпечення доказів шляхом витребування доказів, за наслідком розгляду якого постановлено ухвалу, якою заяву задоволено частково та витребувано: від [PERSON] оригінали вихідників фотосесії, яка здійснювалась відповідно до умов Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; у [PERSON] оригінали вихідників фотосесії та оригінал примірника Твору, які створені, надані та передані [PERSON] відповідно до умов Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . 08.05.2023 року до суду на виконання вказаної ухвали суду про витребування доказів, до суду від [PERSON] надійшли письмові пояснення про неможливість виконання ухвали суду з підстав того, що нею, як фотографом, після проведення зйомки фотографії надсилаються замовникам, а їх тривале зберігання в оригіналах нею не здійснюється. 02.05.2023 року до суду в електронній формі через підсистему Електронний суд від представника відповідачки [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про забезпечення доказів, за наслідком розгляду якого 10.05.2023 року судом постановлено ухвалу, якою заяву залишено без задоволення. У підготовчому судовому засіданні 10.05.2023 року представником позивача були надані до суду додаткові пояснення по справі, з наданням роздруківок постанов Верховного Суду на підтвердження наявної практики щодо спірних правовідносин. 17.11.2023 року до суду надійшли від представника позивача додаткові пояснення по справі, з наданням роздруківок постанов Верховного Суду на підтвердження наявної практики щодо спірних правовідносин. У підготовчому судовому засіданні 28.11.2023 року судом було ухвалено долучити до матеріалів справи надані сторонами по справі додаткові пояснення. Також судом було ухвалено відмовити у приєднанні до матеріалів справи клопотання від 11.09.2023 року. Також на стадії підготовчого судового засідання судом було ухвалено відмовити у задоволенні заяви представника відповідача про залучення [PERSON] в якості третьої особи. У підготовчому судовому засіданні 2811.2023 року представники сторін по справі підтвердили відсутність будь-яких інших клопотань, чи про наявність клопотань, які не вирішені судом. За наслідком чого, судом з урахуванням думки представників сторін по справі, без видалення до нарадчої кімнати, було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засіданні 27.02.2024 року представник позивачки підтримала заявлені вимоги та вважала наявними підстави для їх задоволення в повному обсязі. Представник відповідачки у судовому засіданні 27.02.2024 року заперечувала проти задоволення позовних вимог, з підстав їх недоведеності. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов [PERSON] не підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що позиваці [PERSON] в мережі Інтернет на сайті соціальних мереж «Facebook» та «Instagram» належать сторінки, що було визнано сторонами під час розгляду справи. Також, судом встановлено, що [INFO] в мережі Інтернет на сайті соціальної мережі «Facebook» на сторінці профілю за посиланням: https://www.facebook.com/lrishMalinovskaya, було здійснено опублікування двох фотографій особи, з наступним дописом до них (мовою оригінала): « [PERSON] - это конечно - супер штука) Петь диферамбы красивой «аватарке» в профиле - и слушать ее «аватаркины» советы по уходу за собой - не видя Реальность - как минимум наивно. Желаю всем «аватаркам» хоть немного быть похожими на себя в жизни)». Дата та факт вказаної публікації підтверджується доданим до позову Звітом за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінок у мережі Інтернет, виконаний 30.11.2022 року за №227/2022-ЗВ Дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» «WebFix», який є належним та достатнім доказом. Також, відповідачкою - [PERSON] визнано, що обліковий запис сторінки за посиланням: [INFO] належить саме їй, вказане опублікування та допис було вчинено нею, як і визнано факт, що на опублікованих двох фотографіях до допису 24.11.2022 року є особа - [PERSON] . Приймаючи визнання вказаних обставин сторонами по справі, останні у відповідності до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають. Позивач [PERSON] стверджує, що одна з опублікованих відповідачкою фотографія до вказаного допису є фотографічним твором «Капцова для Facebook15», на який в неї наявні авторські права, за наслідком чого використання [PERSON] цього твору без її згоди, як і його переробка, є порушенням авторського права. Також з підтверджених та визнаних обома сторонами під час розгляду справи обставин, судом встановлено, що 26.11.2022 року [PERSON] у соціальній мережі було надано [PERSON] досудову вимогу про припинення порушення авторського права власника на опубліковану без дозволу власника фотографію, яка є фотографічним твором. Сторонами під час розгляду справи було підтверджено та визнано, що відповідачкою - [PERSON] , після отримання досудової вимоги, негайно власноручно було видалено свій допис з опублікованими фотографіями [PERSON] .. Надалі, 26.12.2022 року позивачка стверджуючи про порушення авторських прав на фотографічний твір «Капцова для Facebook15» звернулась до суду з даним позовом. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. (ст.4 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як вбачається спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу авторського права на фотографічний твір, що регулюється Законом України «Про авторське право і суміжні права», який застосовуються судом в редакції на час виникнення спірних правовідносин (надалі Закон у зазначені редакції). Згідно з пунктом 10 ч.1 ст.8 вказаного Закону, об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва, а саме: 10) фотографічні твори, у тому числі твори, виконані способами, подібними до фотографії. Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 15 Закону, до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Статтею 1 Закону встановлено, що розповсюдження об`єктів авторського права і (або) суміжних прав - будь-яка дія, за допомогою якої об`єкти авторського права і (або) суміжних прав безпосередньо чи опосередковано пропонуються публіці, в тому числі доведення цих об`єктів до відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до цих об`єктів з будь-якого місця і в будь-який час за власним вибором. Частиною 3 вказаної статті Закону передбачено, що виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти, зокрема: 1) відтворення творів; 2) публічне виконання і публічне сповіщення творів; 3) публічну демонстрацію і публічний показ; 4) будь-яке повторне оприлюднення творів, якщо воно здійснюється іншою організацією, ніж та, що здійснила перше оприлюднення; 6) переробки, адаптації, аранжування та інші подібні зміни творів; 9) подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором. Стаття 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права», визначає, що контрафактний примірник твору - це примірник твору, відтворений і/або розповсюджуваний з порушенням авторського права. Відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 04.06.2010 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» (далі - Постанова № 5 від 04.06.2010) розповсюдження контрафактних примірників творів є порушенням авторського права, що дає підстави для судового захисту. Особа, яка розповсюджує об`єкти авторського права і (або) суміжних прав без дозволу суб`єкта такого права, несе відповідальність за порушення виключних прав на цей твір і в тому випадку, коли контрафактну продукцію нею отримано за договорами з третіми особами. Згідно пунктів «а», «б» ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», порушеннями авторського права є вчинення будь-якою особою дій, які порушують майнові права суб`єктів авторського права, визначені ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», а також піратство у сфері авторського права. Згідно із положенням ст. 426 Цивільного кодексу України, використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється виключно з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності. Разом з тим, суд зазначає, що згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Приймаючи вищевикладене, нормативно-правове регулювання спірних правовідносин які виникли між сторонами по справі, надаючи оцінку наданим до матеріалів справи доказам, суд зазначає наступне. Як вбачається, позивачка [PERSON] на підтвердження наявності порушених прав стверджує, що на момент здійснення відповідачкою, без згоди позивачки, оприлюднення її фотографій у соціальній мережі «Facebook», що мало місце 24.11.2022 року, вона - [PERSON] мала авторські права зокрема на оприлюднену фотографію за назвою « [INFO] ». Вказані обставини не визнаються стороною відповідача, приймаючи доводи про те, що [PERSON] було здійснено скріншот фрагментів з відео файлу наявного у «Stories», на сторінці, обліковий запис якої належить [PERSON] , у соціальній мережі «Instagram» в мережі Інтернет. На підтвердження вказаних доводів, стороною позивача надано до суду договір №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, досліджуючи який судом встановлено, що останній укладено між [PERSON] , як замовником з однієї сторони, та [PERSON] , як автором з іншої сторони. Відповідно до умов пункту 1.1 договору передбачено, що у порядку та на умовах, визначених цим договором, автор зобов`язується в день підписання договору здійснити фото сесію та створити фотографічні твори з зображенням замовника під робочою назвою « [INFO] ». Згідно з п.2.1 договору, автор зобов`язується надати замовнику примірник твору не пізніше 20.11.2022 року. У пункті 3.1 договору сторонами передбачено, що замовник зобов`язується виплатити авторові винагороду за передання майнових прав на твір та надання дозволу на використання твору у формі паушального платежу у розмірі 45000,00 грн. Винагорода виплачується авторові замовником у момент створення творів (в день фото сесії) в готівковій формі. Пунктом 1.2 договору передбачено, що в момент створення твору автор зобов`язується передати (відчужити) виключні майнові права на твір на весь строк дії авторського права, на всю територію світу, замовнику, а саме: виключне право на використання твору, в тому числі розповсюдження твору будь-якими способами та у будь-якій формі; виключне право дозволяти використання твору; виключне право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання, в тому числі одноособово ініціювати судові процеси щодо порушення авторських прав та стягнення збитків, компенсації за таке порушення на рахунок замовника. Як вбачається, 08.12.2022 року між [PERSON] , як замовником з однієї сторони, та [PERSON] , як автором з іншої сторони, було укладено Додаток №1 до Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, за умовами якого Автор підтверджує створення та передачу замовнику виключних майнових прав на твір « [INFO] », що був створений на замовлення в результаті проведення фото сесії, як передбачено п.1.1 та 1.2 договору. Автор підтверджує отримання винагороди за передання майнових прав на твір та надання дозволу на використання твору у формі паушального платежу у розмірі 45000,00 грн. в порядку, що передбачений розділом 3 договору. У вказаному додатку №1 до договору, сторонами визначено ілюстрацію фотографічного твору « [INFO] », що є предметом договору та авторські права на який передаються замовнику - [PERSON] . Суд зазначає, що згідно з частиною першою статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Доказів на підтвердження оспорювання вказаного договору, стороною відповідача до суду не надано. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права», у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідно до ч.2 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права», авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Відповідно до ч.5 ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Державна реєстрація авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір, здійснюється Установою відповідно до затвердженого Кабінетом Міністрів України порядку. Про реєстрацію авторського права на твір Установою видається свідоцтво. Відповідно до ч.1 ст. 31 Закону України «Про авторське право і суміжні права», автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані. Згідно з частиною 1 статті 1107 ЦК України, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких правочинів, зокрема: 3) договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності; 4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності; 5) інший правочин щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності. У відповідності до положень статті 1112 ЦК України, за договором про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності одна сторона (творець - письменник, художник тощо) зобов`язується створити об`єкт права інтелектуальної власності відповідно до вимог другої сторони (замовника) та в установлений строк. Договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності повинен визначати способи та умови використання цього об`єкта замовником. Оригінал твору образотворчого мистецтва, створеного за замовленням, переходить у власність замовника. При цьому майнові права інтелектуальної власності на такий твір залишаються за його автором, якщо інше не встановлено договором або законом. Умови договору про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності, що обмежують право творця цього об`єкта на створення інших об`єктів, є нікчемними. У відповідності до статті 1113 ЦК України, за договором про передання майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що є суб`єктом майнових прав на об`єкт права інтелектуальної власності) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах. Предметом договору про передання майнових прав не можуть бути об`єкти і майнові права, яких не існувало на момент укладання договору. Умови договору про передання майнових прав інтелектуальної власності на інший строк, ніж визначено законом, або що погіршують становище творця відповідного об`єкта або його спадкоємців порівняно із становищем, передбаченим цим Кодексом та іншим законом, чи обмежують право творця на створення інших об`єктів, є нікчемними. Укладення договору про передання майнових прав інтелектуальної власності не впливає на ліцензійні договори, які було укладено раніше. Приймаючи вищевказані положення законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, вбачається, що у спірній публікації від 24.11.2022 року, яка визнана стороною відповідача, [PERSON] була опублікована фотографія, яка візуально відповідає фотографії, яка відтворена у Додатку №1 від 08.12.2022 року до Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, за назвою « [INFO] ». Поряд з цим, як вбачається, у відповідності до Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, сторонами по справі засвідчено, що автор зобов`язується надати замовнику примірник твору не пізніше 20.11.2022 року. Отже, умовами вказаного договору сторонами засвідчено лише строк виконання зобов`язань за цим договором, який не є фактом підтвердження його виконання. Передання фотографії, як і авторських прав на неї, від автора - [PERSON] до [PERSON] , як вже судом встановлено, зафіксовано сторонами договору у додатку №1 до нього, який укладено 08.12.2022 року, тобто пізніше ніж оприлюднення відповідачкою спірної фотографії. Стороною позивача в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надано жодних доказів на підтвердження того, що на підставі Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року, відбувся факт передання авторських прав на фотографічний твір за назвою « [INFO] » від автора до позивачки в строк до 24.11.2022 року. Також, суд зазначає, що додаток №1 від 08.12.2022 року також не містить інформації про те, що він укладений як засвідчення вже раніше переданого фотографічного твору « [INFO] » разом з виключними майновими правами на нього, а навпаки містить інформацію лише про підтвердження створення та передачу замовнику виключних майнових прав на вказаний фотографічний твір. У зв`язку з чим, доводи сторони позивача на підтвердження того, що Додаток №1 від 08.12.2022 року лише засвідчує факт вже переданого, як того що відбувся, фотографічного твору « [INFO] », з виключними авторськими правами на нього, від автора до позивача, як замовника, без наявності належних доказів на підтвердження передання відповідного твору, разом з майновими правами на нього, на виконання умов Договору від 20.11.2022 року, суд вважає безпідставними. Одночасно судом не приймається, надані стороною відповідача до суду відео файли, як електронні докази, розміщені на наданому до суду флеш-накопичувачі, в якості належних доказів у відповідності до положень ч.5 статті 100 ЦПК України, оскільки зазначені докази поставлені під сумнів стороною позивача під час розгляду справи, а стороною відповідача не надано до суду оригіналу відповідного доказу, як і не заявлялось клопотання про його огляд. За наслідком чого, доводи сторони відповідача, що спірна оприлюднена стороною відповідача фотографія позивачки, є скріншотом, суд вважає недоведеними. Також, стороною позивача не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] оприлюднено на власному обліковому записі у соціальній мережі в Інтернет фотографію за назвою «Капцова для Facebook15», яка засвідчена у Додатку №1 від 08.12.2022 року. Поряд з цим, сторонами по справі під час розгляду справи не спростовувалось та визнавалось, що [PERSON] веде власні сторінки у соціальних мережах «Facebook» та «Instagram», здійснює у них активні дії з оприлюднення інформації, власних фотографій, відео файлів, «Stories», «Reels». Також сторонами не спростовувалось, що оприлюднене відповідачкою спірне зображення [PERSON] , яке відповідає зображенню файлу «Капцова для Facebook15», отримано, однак у оспорюваний сторонами спосіб, саме з облікового запису позивача на сторінці в соціальній мережі «Instagram», без згоди [PERSON] , за наслідком чого суд вважає наявним факт існування вказаного зображення [PERSON] , станом на 24.11.2022 року, однак без підтвердження переданих від автора позивачеві виключних авторських прав на це зображення, як фотографічний твір на підставі Договору №1 про створення за замовленням і використання твору від 20.11.2022 року. Поряд з цим, судом враховується, що ЄСПЛ у рішенні від 07 лютого 2012 року у справі «Von Hannover v. Germany», заяви № 40660/08, 60641/08, зазначив, що зображення особи є одним із головних атрибутів її особистості, оскільки воно розкриває унікальні характеристики особи і відрізняє особу з-поміж інших. Право на захист свого зображення є одним із головних складових особистого розвитку, яке передбачає, передусім, право особи контролювати використання цього зображення, зокрема і не дозволяти його опублікувати. При встановленні балансу між захистом приватного життя та свободою вираження поглядів ЄСПЛ наголошує на необхідності враховувати, по-перше, внесок, зроблений фотографією або статтею до обговорення, що має загальний інтерес. Визначення того, що є предметом загального інтересу, залежатиме від обставин справи. Зокрема Суд визнавав існування такого інтересу не лише в публікаціях стосовно політичних питань чи злочинності, але також коли воно стосувалося спорту або відомих митців. Проте, чутки про подружні проблеми президента республіки або фінансові труднощі відомого співака не були визнані предметом загального інтересу. По-друге, наскільки широко відомою є відповідна особа і яка тема повідомлення. Роль або посада відповідної особи і характер діяльності, яка є темою повідомлення і/або фотографії, є іншим важливим критерієм, пов`язаним із попереднім. У зв`язку з цим потрібно розрізняти приватних осіб і осіб, котрі діють в публічному контексті, як політичні або публічні постаті. Отже, у той час як невідома громадськості приватна особа може вимагати особливого захисту свого приватного життя, це не стосується публічних осіб. Існує фундаментальна відмінність між повідомленням фактів, здатних зробити внесок в обговорення у демократичному суспільстві і пов`язаних, наприклад, з політиками, які здійснюють свої офіційні повноваження, і повідомленням подробиць із приватного життя особи, котра не має таких повноважень. По-третє, попередня поведінка відповідної особи. Поведінка відповідної особи до оприлюдненням повідомлення або те, що фотографія і пов`язана з нею інформація вже з`являлися у попередній публікації, також є фактором, який потрібно брати до уваги. Проте, сам факт попереднього співробітництва з пресою не може бути аргументом для позбавлення відповідної сторони усього захисту від оприлюднення спірної фотографії. По-четверте, зміст, форма і наслідки публікації. Спосіб, у який фотографія або звіт оприлюднені, і спосіб, у який відповідна особа зображена на фотографії або у звіті, також може бути фактором, який потрібно брати до уваги. Обсяг, у якому було поширено звіт і фотографію, також може бути важливим фактором, залежно від того, чи є газета загальнонаціональною або місцевою, і має велику чи обмежену передплату. По-п`яте, обставини, за яких було зроблено фотографії. Тобто, чи сфотографована особа дала свою згоду на фотографування і на оприлюднення фотографій, або ж це було зроблено без повідомлення її, чи обманом, чи іншими незаконними засобами. Також потрібно звернути увагу на характер і серйозність втручання і на наслідки для відповідної особи оприлюднення фотографії. Для приватної особи, невідомої для громадськості, оприлюднення фотографії може становити більше втручання, ніж друкована стаття. Відповідно до частин першої, третьої статті 308 ЦК України, фотографія, інші художні твори, на яких зображено фізичну особу, можуть бути публічно показані, відтворені, розповсюджені лише за згодою цієї особи, а в разі її смерті - за згодою осіб, визначених частиною четвертою статті 303 цього Кодексу. Фотографія може бути розповсюджена без дозволу фізичної особи, яка зображена на ній, якщо це викликано необхідністю захисту її інтересів або інтересів інших осіб. Тлумачення статті 308 ЦК України дає підстави стверджувати, що, за загальним правилом, фотографія, на якій зображено фізичну особу, може бути публічно показана, відтворена, розповсюджена тільки за згодою фізичної особи. Винятком є випадки, за яких фізична особа позувала авторові за плату, або ж це викликано необхідністю захисту інтересів зображеної фізичної особи або інтересів інших осіб. Втім в останньому випадку потрібно враховувати, що використання будь-якої інформації, що посягає на приватність особи, має бути виправдана переважаючим публічним інтересом. Для уникнення неправомірного втручання у приватне життя особи потрібно утриматися від публікації відверто особистих фотографій, якщо тільки це безпосередньо не стосується питання публічного інтересу. Законодавство не визначає, як має бути оформлена згода фізичної особи на використання фотографії з її зображенням. Тобто, надаючи оцінку існуванню відповідної згоди, потрібно враховувати, що згода може бути надана у письмовому вигляді, усно, а також у формі мовчазної згоди. Мовчазна згода може проявлятися в тому, що особа знала й бачила, що її знімають на фото чи відеокамеру, але не висловила своїх заперечень щодо проведення зйомок, а також у випадку самостійного розміщення фото чи відеозображення для необмеженого кола користувачів і без зазначення про існування авторських чи суміжних прав на них. Верховний Суд вважає, що поширення (розміщення) фото у соціальній мережі в Інтернеті без обмеження кола користувачів, які можуть переглядати це фото, є публічним показом фото, яке здійснює ця особа самостійно. Тож використання таких фото є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за згодою особи, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. У випадку, якщо фото були відкриті лише для певного кола користувачів, то публічного розповсюдження таких фото не було, а отже, їх використання без згоди особи є неправомірним. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19 липня 2023 року по справі № 214/11028/21. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що на момент виникнення спірних правовідносин обліковий запис [PERSON] за технічними налаштуваннями дозволяв перегляд публікацій лише для визначених власником сторінки людей та забороняв поширювати розміщені на її сторінці публікації. Також в судовому засіданні, представником позивача було підтверджено, що зокрема на спірному зображенні [PERSON] , у обліковому записі в соціальній мережі, [PERSON] , не було зазначено інформації про те, що зазначене зображення, належить до об`єкту авторського права та на нього встановлена заборона на подальше його поширення без згоди власника облікового запису. Отже, саме дії позивача сприяли опублікуванню спірному зображенню на сторінці, яка не має обмежень щодо кола відвідувачів, які можуть переглядати це зображення, тому використання зображення є правомірним, адже попереднє поширення (розміщення) у соціальній мережі було публічним і за мовчазною згодою позивача, яка своїми діями зробила таку інформацію відкритою. Також при вирішенні даного спору, суд враховує той факт, що зображення позивача опубліковане відповідачкою 24 листопада 2022 року, а 26 листопада 2022 року [PERSON] , після отримання досудової вимоги, негайно власноручно видалила свій допис до якого було оприлюднено спірне зображення, а з позовом до суду позивач звернулась вже 26 грудня 2022 року. Отже, відповідачка одразу відновила порушене право позивача, після отримання інформації про його порушення та можливого відношення оприлюдненої нею фотографії до об`єкту авторського права. Судом приймається, що відповідачкою оприлюднення фотографії позивачки вчинялось з метою висловлення власної думки стосовно діяльності позивачки, ані з метою комерційної діяльності, на підтвердження чого матеріали справи доказів не містять. Представником позивача під час розгляду справи було визнано факт того, що [PERSON] здійснює активну соціальну діяльність, має багато численну аудиторію підписників та глядачів, а відтак викликає підвищену громадську зацікавленість своєю діяльністю, особистим життям та підвищений рівень критики, тому позивачка мала це розуміти та передбачати наслідки від вчинення нею дій з опублікування власних зображень з вільним доступом до них. За усталеною практикою ЄСПЛ, право на захист особистих зображень включає в себе право контролювати використання свого зображення, у тому числі право відмовитися від публікації. Тож, враховуючи, що згадані світлини (відео) розміщені на сторінці [PERSON] з відкритим доступом для всіх користувачів, тобто використання [PERSON] цих світлин відбулося за фактичної мовчазної згоди позивача на таке поширення, а також з огляду на відсутність конфіденційної інформації на спірному зображенні оприлюдненому відповідачем, не підтвердженого факту наявності передачі авторських прав на це зображення, як фотографічний твір від автора до позивача станом на час їх оприлюднення відповідачем, відсутність повідомлення позивачем у соціальній мережі про заборону їх використання без дозволу власника та наявності у позивача виключних авторських прав на це зображення, подальше та невідкладне видалення відповідачкою зображення [PERSON] на першу вимогу останньої, суд вважає, що за встановлених фактичних обставин справи опублікування спірного зображення відповідачем, як фото, відбулося за фактичної та мовчазної згоди позивача, не призвело до порушення особистих немайнових прав позивача, за наслідком чого позов позивачки в частині вимоги про визнання дій [PERSON] неправомірними, суд вважає не підлягаючим до задоволення. Враховуючи, що вимога позивача про стягнення з [PERSON] суми грошової компенсації, є похідною вимогою та наслідки її задоволення залежить від наслідків розгляду попередньої вимоги, а також враховуючи недоведеність стороною позивача факту передання виключних майнових прав на спірну фотографію від автора до позивача, станом на час її оприлюднення відповідачем, суд вважає вимогу [PERSON] у частині стягнення грошової компенсації також не підлягаючою до задоволення. Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до положень ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову позивача, то понесені судові витрати [PERSON] у відповідності до положень статті 141 ЦПК України, відшкодуванню відповідачем не підлягають та покладаються на позивача. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed