Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У квітні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , а саме: виділити йому у користування кімнату у двокімнатній квартирі площею 17,1 кв.м., як людині з інвалідністю, виділити у користування відповідачу ізольовану кімнату площею 10,3 кв.м. та комору площею 1,1 кв.м, в спільному користуванні співвласників залишити: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню (санвузол). Свої вимоги [PERSON] мотивував тим, що спірна квартира належить йому та відповідачу по 1/2 частині кожному. Він володіє часткою 1/2 спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2022. Спадок він прийняв від своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . [PERSON] належить 1/2 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2022. [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , особовий рахунок на квартиру оформлений досі на ім`я [PERSON] . Він сплачував за надання комунальних послуг до 22.07.2022. В листопаді 2022 він звертався до відповдіача з пропозицією придбати у нього належну йому 1/2 частину квартири, однак остання будь яких пропозицій не запропонувала. Загальна площа квартири становить - 47,1 кв.м., житлова площа - 27,4 кв.м. Вважає, що він має право на 17,1 кв.м. житлової площі. Оскільки він не може домовитись з відповідачем з приводу користування спірною квартирою, відповідач чинить перешкоди у користування квартирою, що порушує його право на розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим звернувся до суду. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.04.2023 року визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 14-15). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 27.04.2023 року відкрито провадження у справі, постановлено розгялд справи проводити за правилами загального позовного провадження (а.с. 18). 04.10.2023 року до суду надійшов відзив від представника відповідача [PERSON] у якому просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Заначає, що предметом спору є квартира [ADDRESS] ., що належала [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкоємцем 1/2 частини вказаної квартири є онука померлої - [PERSON] та 1/2 частини - син померлої [PERSON] . Після смерті спадкодавця відповідач не могла розпоряджатися майном, оскільки позивач змінив замки та не впускав її до квартири, у зв`язку з чим вона була змушена звертатись до поліції. Позивачем не надано доказів сплати ним комунальних послуг. Позивач сам зазначає, що він проживає фактично за адресою: [ADDRESS] , не тому, що відповідач чинить йому перешкоди, адже він не ставить вимогу до відповідача про усунення перешкод в користуванні майном. Навпаки він ніколи і не думав проживати у спірній квартирі, оскільки має у власності інше майно, а саме будинок [ADDRESS] та земельну ділянку кадастровий номер 3221810100:38:046:6013. Також квартира [ADDRESS] (постанова апеляційного суду від 04.04.2023). Стосовно приховування заповіту, вважають такі твердження позивача надуманими, оскільки про наявність заповіту від бабусі відповідач дізналась лише після відкриття спадщини. Також відсутні докази щодо тверджень позивача щодо фіктивного розлучення відповідача та викрадення оригіналів документів та грошових заощаджень. Позивач вводить суд в оману щодо фактичних осбавин справи. Відповідач дійсно розлучилась зі своїм чоловіком і після розлучення проживає у спірній квартирі разом зі своїм сином [PERSON] , який переніс тяжку операцію після ДТП, про що відомо позивачу. В квартирі зробили повний ремонт, винесли старі речі, заплатили борг по комунальним послугам. Для отримання професійної допомоги відповідачем було укладено договір про надання правової допомоги, згідно додаткової угоди №1 до якого відпвоідач сплатила 10 000,00 грн та в подільшому планує понести витрати у зв`язку з супроводженням даної справи в суді. 13.11.2023 року до суду надійшла відповідь на відзив, в якій позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказував, що він як інвалід 2 групи має право користування кімнатою площею 17,1 кв.м, залишивши у користуванні відповідача кімнату 10,3 кв.м. Сторони не дійшли згоди щодо користування спірною квартирою. Відповідач на власний розсуд, без погодження з ним, зробила ремонт у квартирі. Квитанції щодо закупівлі будівельних матеріалів для проведення ремонту не можуть слугувати доказами, оскільки не містять посилання, що відповідач саме для цієї квсартири робив закупівлі для ремонту. Вважає, що одним з джерел витрачених на ремонт квартири є кошти та цінності, що належали померлій та були присвоєні відповідачем, з приводу чого він звертався до поліції.Також через дії відповідача він втративособисті речі та речі пов`язані з пам`яттю його батьків, з якими він проживав в цій квартирі. У період з 12.07.2020 по березень 2022 він через свого представника [PERSON] здійснював платежі за комунальні послуги по спірній квартирі та ніс весь тягар відповідальності по оплаті та утриманню. Вказував, що квартира [ADDRESS] не приватизована, він не може нею скористатись через перешкоди, які йому чинить його колишня дружина. У квартирі [ADDRESS] він проживає, оскільки потребує як людина похилого віку та інвалід 2 групи стороннього догляду, також поруч розташована Міська лікарня № 3, в якій він перебуває на обліку. В даному випадку спірні правовідносини сторін не стосуютьсярозподілу майна для припинення права спільної часткової власностіі такий правовий режим зберігається, а тому надання у користування сторонам кімнат, адекватних розміру їх часток у праві власності на спірне майно не порушить їх право власності. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2023 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті (а.с.140-141). Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх заддольнити з підстав, викладених у позовній заяві та у відповіді на відзив. Зазначали, що відповідач не узгоджувала з позивачем проживання її сина у спірній квартирі, а також поліпшення житлових умов. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позовних вимог заперечувала та просила відмовити з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Зазначала, що квартира розділена між батьком та дочкою. Позивачу не чиняться перешкоди у проживанні у спірній квартирі, навпаки позивач чинив перешкоди, саме він змінив замки у квартирі. Виділення більшої кімнати позивачу порушить права відповідача. На теперішній час у спірній квартирі проживає відповідач разом з сином та своєю матір`ю - колишньою дружиною позивача, оскільки він чинить їй перешкоди у проживання в квартирі [ADDRESS] . У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Суд, оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, заслухавши думку позивача та його представника, представника відповідача, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.08.2022 року 1/2 частка двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку квартири видано [PERSON] 22.07.2022. (а.с. 9). Згідно витягу з спадкового реєстру [INFO] померла [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Суд виходить із того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Непорушність права власності закріплено в ст. 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. За приписами ч.1, 3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. Порядок користування житловими приміщеннями у квартирі (будинку), що належить на праві власності кільком особам, може бути встановлений у випадку, коли такі приміщення відповідають за розміром часткам цих осіб у квартирі (будинку). Судом встановлено, що спірна квартира перебуває у спільній частковій власності сторін у справі, кожному з яких належить по 1/2 частині квартири. Житлова площа квартири складає 27,4 кв.м. Отже, ідеальна частка кожного співвласника в житловій площі складає 13,7 кв.м. Сторонами не заперечуєтеся факт, що вони є співвласниками вказаної у позові квартири у відповідних частках, в квартирі проживає відповідач, позивач не проживає, проте має такий намір, співвласники квартири не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Позивач просить виділити собі у користування кімнату площею 17,1 кв.м, [PERSON] просить залишити в користуванні кімнату площею 10,3 кв.м. та комору 1,1 кв.м. Тобто, позивач просить виділити у користування відповідача кімнату меншої площі, ніж складає її частка житлової площі в спільній власності. При цьому, у своє користування позивач просить виділити найбільшу кімнату 17,1 кв.м, що також не відповідає розміру його частки. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. З власної ініціативи суд позбавлений можливості збирати докази на підтвердження певних обставин, якими сторони обґрунтовують свої доводи або заперечення. Таким чином, враховуючи розмір житлової площі, яка припадає на кожного із співвласників, сторони не заперечують відсутність перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою та між співвласниками спірної квартири не досягнуто домовленості щодо порядку користування спільною власністю, суд доходить висновку, що виділення у відособлене користування кожному з них частини квартири, яка б відповідала їх ідеальним часткам не вбачається можливим, запропонований позивачем варіант не відповідає вимогам законодавства та порядку фактичного користування квартирою та призведе до порушення прав іншого співвласника щодо володіння та користування квартирою, відповідач не погоджується на зменшення її частки у праві користування квартирою, а тому встановити новий порядок користування спірним житловим приміщенням у судовому порядку неможливо. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). За таких обставин, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про залишення позову без задоволення.

Outcome: dismissed