Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

19 жовтня 2023 року [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , звернулася до суду із заявою про визнання [PERSON] , [INFO] , безвісно відсутнім. Свої вимоги заявник мотивувала тим, що вона перебуває в шлюбі із [PERSON] з 18.08.2002 року. Від даного шлюбу у них народились діти: дочка [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Після окупації м. Токмак Запорізької області, чоловік заявниці залишився на окупованій території і з 26.03.2022 року не виходить на зв`язок, про його долю нічого не відомо, його пошуки не дали результатів, жодних офіційних даних про його місце перебування не було. 12.04.2022 року в ГУНП в Хмельницькій області зареєстровано заяву 12.04.2022 року за № 6820 про зникнення чоловіка, 13.04.2022 року внесено за даним фактом відомості до ЄРДР. Визнання чоловіка безвісно відсутнім необхідно заявниці для визначення правового режиму сумісного майна та встановити опіку над його майном. А тому, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою судді від 23 жовтня 2023 року по справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду. Заявник у судове засідання не з`явилася. Представник заявника в судовому засіданні вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), подав заява про розгляд справи без участі їх представника, а при вирішенні питання по суті покладаються на думку суду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши думку представника заявника, суд встановив наступне. [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17.08.2002 року (копія свідоцтва про одруження серія [NUMBER] ). Від даного шлюбу у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ), [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] ). Як вбачається із копії витягу з ЄРДР 12.04.2022 року зареєстровано заяву про зникнення [PERSON] . Згідно Витягу\~з Єдиного\~реєстру осіб,\~зниклих безвісти\~за особливих\~обставин від\~12.09.2023\~року відомості\~про зникнення\~ [PERSON] \~на території\~бойових дій\~(під\~час воєнних\~дій)\~внесено за\~заявою [PERSON] \~та здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12022243000000736 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 438 КК України. Окрім того, заявниця долучила до матеріалів справи копії звернень до колегії адвокатів москви «союз юристов», уповноваженого по правах людини рф. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою. Згідно вимог ч. 1 ст. 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. За приписами ч. 1ст. 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. З наведених положень процесуального законодавства вбачається, що предметом доказування у справі про оголошення фізичної особи безвісно відсутньою є обставини, які підтверджують відсутність відомостей про місцеперебування особи у місці її постійного проживання протягом одного року, вживання заявником заходів до розшуку особи, неможливість встановлення місця знаходження даної особи. В постанові Верховного Суду від 29.08.2019 у справі № 225/2576/17, провадження № 61-30491св18 роз`яснено, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалось встановити місця її знаходження (переживання). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо, причому вказана презумпція має спростовний характер. Підставою для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються: відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання; відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості; сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 України; наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісною відсутньою. Виходячи з положень ст. 43 ЦК України при вирішенні питання про визнання фізичної особи безвісно відсутньою перш за все підлягають з`ясуванню місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймала заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Отже, фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою за сукупності наступних умов: якщо вона відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; якщо протягом одного року в місці, де особа постійно або переважно проживає, немає відомостей про її місцеперебування; вжитими заходами щодо розшуку відсутньої особи встановити місце її перебування неможливо; визнання причин, через які заявник просить визнати фізичну особу безвісно відсутньою, юридично поважними. Під час розгляду справу суду необхідно з`ясувати місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймала заявник для встановлення місцезнаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження. Суд зазначає, що визнання особи безвісно відсутньою має широке коло правових наслідків, а тому заінтересованими особами мають бути вжиті всі заходи для з`ясування обставин зникнення особи, заходи щодо її розшуку. Так, з матеріалів справи вбачається, що заявниця [PERSON] зверталась до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо звільнення її чоловіка [PERSON] з полону (відповідь на звернення від 09.01.2023 року), а згідно відповіді від 15.09.2023 року всі процедурні кроки, які необхідно зробити для звільнення [PERSON] виконані і його звільнення залежить виключно від результатів проведення перемовин з представниками держави-агресора і досягнення відповідних домовленостей. А згідно повідомлення ДП «Український національний центр розбудови миру» від 09.02.2023 року інформація про [PERSON] внесено до реєстру Національного інформаційного бюро. Перебування [PERSON] в полоні підтверджене державою-агресором через Центральне Агенство з Розшуку Міжнародного комітету Червоного Хреста. З наведеного вбачається, що фактичне місце знаходження [PERSON] встановлено, щодо нього, як цивільної особи в полоні під владою країни-агресора, держава вживає всіх необхідних заходів з обміну та повернення на територію України. Суд зазначає, що з урахуванням предмету і підстав заяви саме на заявника покладений обов`язок довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог і відповідно, а також довести наявність підстави для застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, заявник повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Правові наслідки визнання фізичної особи безвісно відсутньою є об`ємними за своїм правовим змістом, оскільки, відповідно до ст. 44 ЦК України, тягнуть за собою також обмеження права власності такої особи, яке є непорушним та абсолютним, зокрема, шляхом встановлення опіки над майном особи, яка визнана безвісно відсутньою, виконання опікуном цивільних прав та обов`язків, а саме погашення зобов`язань за рахунок майна такої особи. Отже, необхідність визнання особи безвісно відсутньою повинна бути достатньо вагомою та такою, що не може бути досягнута за рахунок інших процедур. Таким чином, заява не містить обґрунтованих даних про обставини, які б давали підстави для визнання [PERSON] безвісно відсутнім у розумінні положень ст. 43 ЦК України. Та обставина, що протягом тривалого часу у заявниці були відсутні відомості про фактичне місце перебування її чоловіка не є безумовною підставою для визнання його безвісно відсутнім. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Враховуючи викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вирішуючи заяву у межах заявлених вимог, з урахуванням принципів розумності, справедливості та виваженості, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог за заявою про визнання [PERSON] безвісно відсутнім.

Outcome: dismissed