Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , третя особа: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що сторони перебували у шлюбі, від якого у них народився син. Після розірвання шлюбу в 2014 році відповідач взагалі не цікавиться життям сина, не спілкується з ним, не приймає участі в його вихованні, навчанні, лікуванні. Син майже не пам`ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за останні 10 років жодного разу його не бачив. Всі витрати на проживання, виховання, навчання, розвиток дитини несе позивач, а відповідач має лише заборгованість зі сплати аліментів. В зв`язку з чим, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] . Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17.10.2023 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 02 листопада 2023 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів (документів) до матеріалів справи. 13 лютого 2023 року позивачем долучено до матеріалів справи додаткові докази. 13 лютого 2024 року до суду від Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надійшов висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, будь-яких пояснень та заперечень до суду не направив. Представник третьої особи у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Згідно з п.п. 6, 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Крім того, ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розміщена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач до суду відзив не надав. Також поважних причин неявки суду не представив, чим позбавив суд можливості вислухати його пояснення та думку по суті. Заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надано. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст. ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 08.06.2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який був зареєстрований 08 червня 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Лохвицького районного управління юстиції Полтавської області, про що у книзі реєстрації шлюбів був зроблений актовий запис №54. [INFO] у шлюбі [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , зареєстрованим 16.10.2008 року Другим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції (актовий запис №966). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.10.2014 року по справі 522/12195/14-ц шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу, спільна дитина сторін залишилась проживати з матір`ю. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.02.2018 року по справі №522/20034/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина, [PERSON] , в розмірі 2000 гривень, щомісячно, починаючи з 25.10.2017 року і до досягнення повноліття дитини, тобто до [INFO] . Проте, відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків та не сплачує аліменти на утримання власного сина. Так, згідно з довідкою №105500 про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання, наданою 11.09.2023 року Приморським відділом державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), станом на 01.09.2023 року наявна заборгованість зі сплати аліментів сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання та становить 83469,00 гривень. У період з 01.01.2023 року по 01.09.2023 року [PERSON] не отримувала аліменти від [PERSON] . Згідно зі ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, ч. 3 ст.150 та ст. 180 СК України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, і батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей з ухилення від виконання батьківських обов`язків. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: якщо батьки не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання освіти. З довідок № Д1-178266-ф/л від 07.09.2023 року та № С1-178304-ф/л від 07.09.2023 року, наданих Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, слідує, що позивач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивачем на підтвердження проживання та утримання майна долучено до позову копії рахунків та квитанцій про надання та сплату житлово-комунальних послуг, а також супутніх послуг, як надання Інтернету, тощо. Наразі, неповнолітній [PERSON] , [INFO] зарахований до 8 класу навчального закладу, що підтверджується довідкою, наданою ТОВ «Міжнародна школа «Метрополітан» від 06.09.2023 року №514/314. З характеристики, наданої ТОВ «Міжнародна школа «Метрополітан», вбачається, що мати [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина. Вона відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Вдома створено всі необхідні житлово - побутові умови для нормального розвитку дитини. [PERSON] підтримує постійний зв`язок зі школою та класним керівником, постійно відвідує батьківські збори та шкільні заходи. Також згідно з довідкою №382, наданою 29.09.2023 року Одеським ліцеєм №56, [PERSON] навчався в Одеському ліцеї №56 Одеської міської ради з 01.09.2017 року по 31.08.2023 року. За період навчання в закладі питаннями вихованні та навчання хлопчика займалась мати - [PERSON] , яка відвідувала батьківські збори, цікавилася успіхами сина, контролювала відвідування навчального закладу. За весь період навчання [PERSON] батько жодного разу не звертався до вчителів та адміністрації закладу щодо питань виховання та успішності дитини, батьківські збори не відвідував, успіхами дитини не цікавився. Довідкою наданою 29.09.2023 року лікарем-педіатром КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР Овчаренко Світланою Миколаївною , засвідчено, що доглядом за дитиною, супроводом в поліклініку займалась мама. Батька ніколи не бачили. Дитина обстежена, має щеплення за віком. Отже, як вбачається з матеріалів справи, в зв`язку з несплатою відповідачем аліментів, а також відсутністю зацікавленості батька в житті власної дитини, основний тягар утримання дитини покладено на позивача. Судом з`ясовано, що мати постійно приділяла та приділяє увагу вихованню та навчанню сина, систематично відвідувала батьківські збори, активно допомагала школі та класу. У підтвердження здійснення [PERSON] догляду за фізичним розвитком та здоров`ям дитини [PERSON] , позивачем надано численну медичну документацію та відповідні докази оплати за надані послуги. При цьому, батько жодної участі у вихованні сина не брав. На підтвердження вказаного, позивачем також надано заяви [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитаних на підставі ст. 69, ст. 90 ЦПК України, в яких вказано, що позивач [PERSON] брала активну участь в житті дитини, а відповідач [PERSON] з дитиною не спілкувався, з сім`єю не проживав, у вихованні участі не брав. Крім того, допитаний в судовому засіданні 13.02.2024 року неповнолітній [PERSON] [INFO] повідомив, що його батько [PERSON] не спілкується з ним більше 10 років. [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] , яка вирішує усі питання, пов`язані із його вихованням, навчанням та лікуванням. [PERSON] заявив про свою згоду з позбавленням батьківських прав його батька [PERSON] . В зв`язку з викладеним, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не піклується про дитину [PERSON] , не проявляє до неї турботи та уваги, не цікавиться справами та станом здоров`я дитини, ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно фізичного, духовного та морального розвитку сина. Також відповідач не виконує покладених законом на батьків обов`язків щодо матеріального утримання дитини. Усі питання щодо утримання і виховання дитини вирішує позивач самостійно, без участі і підтримки відповідача. Висновком органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 12.02.2024 року № 01-12/2311/6 вих, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] , відносно неповнолітнього [PERSON] [INFO] . У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частина 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлює, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути припинення дії, яка порушує право; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі - СК України), встановлено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. У відповідності до ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Частини 2, 3 статті 150 СК України встановлюють, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з ч. 4 ст. 15 СК України, невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Пункт 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Згідно з ч. 3, 6 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Рішення суду про позбавлення батьківських прав після набрання ним законної сили суд надсилає органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем реєстрації народження дитини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з релевантною судовою практикою, а саме правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 12.08.2021 у справі № 263/401/20, встановлено, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові від 30.06.2021 у справі №333/1262/20, у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 (зі змінами) «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.» Згідно з правовим висновком, який міститься у постанові Верховного Суду від 10.11.2021 у справі № 390/1418/17, суд встановив, що у разі вирішення питання про позбавлення батьківських прав одного з батьків у зв`язку з ухиленням від виконання ним своїх обов`язків щодо виховання дитини, суд має брати до уваги найкращі інтереси дитини, враховувати фактичні обставини справи такі, як інтеграцію дитини у нову сім`ю (у разі наявності таких обставин), прив`язаність дитини до нової сім`ї, сприйняття нового чоловіка матері/дружини батька дитини справжніми її батьками, бажання дитини зберегти цю сім`ю, а також відсутність зв`язків у дитини з тим із батьків, щодо якого вирішується питання про позбавлення батьківських прав. При цьому інтереси дитини превалюють над інтересами батьків, а тому завданням суду є встановлення справедливого балансу між ними. Інтереси дитини вимагають, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувались, розрив таких відносин свідчить про припинення зв`язку між дитиною та батьком/матір`ю, а рішення про позбавлення батьківських прав лише юридично підтверджує припинення таких відносин. Верховний Суд наголошує, що зайняття одним з батьків, який проживає окремо від дитини, пасивної позиції в участі у вихованні дитини у подальшому призводить до втрати зв`язків між батьком та дитиною, віддалення дитини від батька, а тому покладення на дитину обов`язку з прийняття рішення щодо спілкування між ними свідчить про нехтування батьком своїми правами та обов`язками, що може призвести до настання для нього негативних наслідків у виді позбавлення батьківських прав. У разі наявності перешкод у спілкуванні з дитиною батько має застосовувати усі можливі заходи захисту своїх прав та прав своєї дитини, зокрема, шляхом своєчасного звернення до органу опіки та піклування, а також до суду. Саме поведінка відповідача, яка полягала у тривалій бездіяльності, призвела до настання для нього негативних наслідків - позбавлення батьківських прав. Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи зібрані у справі докази, належним чином проаналізовані та досліджені судом, зокрема, висновок органу опіки та піклування, встановлені обставини справи суд вбачає за можливе застосувати до [PERSON] крайній захід впливу для особи, яка не виконує свої батьківські обов`язки свідомо та протягом тривалого періоду часу, а саме позбавити його батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до змісту ч.2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. За таких обставин, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження, а відтак підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved