Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення грошових коштів за договором позики, посилаючись на те, що 20 березня 2015 року між позивачем та відповідачем був укладений письмовий договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 1500000 грн., з кінцевим терміном повернення до 31 грудня 2015 року. Дані кошти відповідач брав для збору зернових культур. Відповідач повернув позичені кошти вчасно. 29 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем був укладений усний договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 600000 гривень з кінцевим терміном повернення до 29 грудня 2022 року. Дані кошти відповідач брав для закупівлі ПММ на проведення посівної зернових культур. Відповідач не повернув позичені кошти вчасно. На підтвердження передачі вказаних грошових коштів відповідач склав розписку, в якій підтвердив отримання коштів та власноруч поставив підпис і ПІБ. Дані кошти є власністю позивача, які він заробив протягом свого життя. Позивач погодився позичити кошти по тій причині, що вони з відповідачем давно знайомі та перебували у дружніх стосунках. Починаючи з січня 2022 року позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути позичені кошти і постійно отримував відповідь з проханням зачекати, а в подальшому відповідач перестав виходити на зв`язок. Між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, що підтверджується наданими позивачем оригіналом розписки, умови яких відповідач не виконав, тому з останнього на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в заявленому до стягнення розмірі. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 29.12.2020 року в загальному розмірі 637444,49 грн., з яких: 600000 грн. за договором позики, 99962 грн. - 3 % річних від простроченої суми та 27482,49 грн. інфляційні витрати за період з 29.12.2022 року по 19.07.2023 року; звільнити позивача від сплати судового збору, як учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС/а.с.1-4/. Відповідач скористався своїм правом та через свого представника надіслав суду відзив, в якому зазначено, що заперечує проти позовних вимог з огляду на наступне. За словами позивача, між ним та відповідачем був укладений усний договір позики грошових коштів, за умовами якого він передав відповідачу у позику грошові кошти в розмірі 600000 грн. з кінцевим терміном повернення до 29 грудня 2022 року. На підтвердження передачі вищевказаних коштів позивач склав розписку. Відповідач ознайомившись з позовною заявою вважає, що вона не підлягає задоволенню, заперечує проти позову з наступних підстав: Документ, наданий позивачем в якості доказу виникнення боргових зобов`язань, а саме - розписка від 29 грудня 2020 року, є фіктивною, оскільки у вказану дату позивач не передавав та не позичав відповідачу кошти як і у інший день. Відповідач дійсно в зазначений період планував позичити кошти на закупівлю ПММ на проведення посівної зернових культур, але кошти на ці цілі були отримані в інший час та з інших джерел, як і витрати, що були понесені із зазначеною метою. Відповідач отримав з інших джерел. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Виходячи з вищесказаного, надана суду позивачем розписка не є первинним документом, який складений в момент передачі коштів і не є документом, який підтверджує факт передачі коштів від позивача до відповідача. Документ був укладений фіктивно, бо дії описані в даному документі фактично не відбувались в момент складання цього документа, як і не відбувались в інший час. Просив суд взяти до уваги, що позивач, вказуючи про наявність заборгованості перед ним з боку відповідача, не підтверджує викладену у позові обставину доказами, що дана операція була нею здійснена коштами, що відносяться до її особистої приватної власності. Твердження позивача не відповідає дійсним обставинам та спростовується наявним доказам, які відповідач подає в додатках. Оскільки позивачем не надано доказів, на підставі яких, на його думку, він позичав власні кошти відповідачу, а саме: номер розрахункового рахунку відповідача, на який позивачем було передано кошти в сумі 600000 грн. Представник відповідача просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог /а.с.25-27/. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Наголосив, що відповідач в судовому засіданні повинен доводити перед судом, що він не надав відповідної розписки, також вказував, що суд повинен роз`яснити представнику позивача право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Наголосила, що відповідач не надавав позивачу жодної розписки. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 2 та 3 ст. 89 ЦПК України, визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що матеріали справи містять розписку, в якій зазначено дослівно: «Я, [PERSON] взяв в боргу [PERSON] 600000 грн. (шістсот тисяч гр.) терміном на 24 місяці. Виплату проводитиму частинами. Паспорт [NUMBER] виданий Новоархангельським РВ УМВС Кіровоградської області 16 вересня 2000 року. 29.12.2020 року. Підпис/а.с.50/. Крім того, в матеріалах справи наявний договір позики грошових коштів, з якого вбачається, що раніше у часі, а саме 20.03.2015 року між позивачем та відповідачем укладався вказаний договір, відповідно до якого відповідач позичав у позивача 1500000 грн. Договір посвідчувався приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Побіянською Н.Б. /а.с.12/. Суд, візуально дослідивши зазначені документи, зазначає, що підписи [PERSON] суттєво відрізняються, що саме по собі може вказувати про не складання розписки відповідачем. В статті 76 ЦПК України визначено поняття доказів, відповідно до якої доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Особливості визначення шкоди, завданої у результаті виведення банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправних (незаконних) індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України особам, які на дату прийняття таких індивідуальних актів або рішень, відповідно, мали статус учасників такого банку, встановлюються Законом України «Про банки і банківську діяльність» та Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання - стаття 80 ЦПК України. Дослідивши оригінал розписки, який був наданий представником позивача в ході судового розгляду справи, /а.с.50/ відповідно до якої, як стверджує позивач, відповідач позичив грошові кошти, судом встановлено наступне: в розписці не зазначено про факт передачі та отримання суми коштів; не зазначено точної дати, в строк якої відповідач повинен був повернути грошові кошти; розписка нотаріально не посвідчена; при складанні розписки не було залучено свідків. Вирішуючи спір, суд зважує на наступні норми матеріального права. Ст. 1046 ЦК України вказує, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як зазначено у ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З приписів ст. 150 ЦК України випливає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 року (справа 6-144цс15) зазначено, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. Отримання грошових коштів, без зазначення умови їх повернення не може вважатись, що спірна розписка не є доказом укладення сторонами договору позики. Оскільки з тексту наданої позивачем розписки не вбачається сам факт отримання грошей, а також факт складення розписки самим відповідачем, то спірна розписка не може бути доказом укладення сторонами договору позики. Частинами 1 та 2 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Тобто з аналізу зазначеної норми процесуального права вбачається, що позивачу надано можливість вільно розпоряджатись своїми матеріальними та процесуальними правами на власний розсуд. Зміст принципу диспозитивності розуміється в таких аспектах, хто хоче здійснити свої права, повинен сам турбуватися про це, позов подається особою виключно за її волею, особа може тільки сама відмовитись від наданого їй права, суд не повинен виходити за межі позовних вимог сторін, крім випадків передбачених законом, сторона може розпорядитись об`єктом процесу. При розгляді даної цивільної справи суд не обмежував позивача, відповідача та їх представників у здійсненні ними своїх процесуальних (ст. ст. 48, 49 ЦПК України) та матеріальних прав (ЦК України), а навпаки всебічно сприяв в їх реалізації. Зокрема суд зазначає, що в ході підготовчого судового засідання стороною позивача не заявлялося клопотання про проведення судової-почеркознавчої експертизи для підтвердження того факту, що саме відповідачем було складена розписка /а.с.50/ про позику грошових коштів. Разом з тим суд зауважує, що представник позивача міг в судовому засіданні заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, у зв`язку з обставинами які стали відомі йому в ході судового розгляду справи, після пояснень представника відповідача, що відповідач не складав розписку, надану представником позивача. Суд вважає, що твердження представника позивача про те, що суд повинен роз`яснити представникам сторін право на заявлення клопотання про призначення почеркознавчої експертизи є помилковим, ураховуючи те, що вони є адвокатами, є фахівцями в галузі права, найбільш обізнані в своїх процесуальних правах ніж сторони цивільного провадження, та користуються ними (правами), представляючи інтереси сторін на власний розсуд. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На переконання суду, представник позивача жодним чином не довів факту передачі позивачем та отримання відповідачем коштів в борг, а також складання розписки /а.с.50/ самим відповідачем, тобто не довів факту існування боргових зобов`язань між позивачем та відповідачем, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до п. 9 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, що підтверджується світлокопією посвідчення серії [NUMBER] /а.с.8/, а тому відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне судові витрати по справі віднести за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed