Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що Відповідно до трудової книжки [NUMBER] від 23.09.1983 року він з 04.09.1990 року був членом колгоспу «10 років Жовтня» с. Липовець Кагарлицького району Київської області, який в подальшому було реорганізовано в сільськогосподарське колективне підприємство «Відродження». Також, 04.09.1990 року Позивач був прийнятий на роботу в колгосп «10 років Жовтня» на посаду заступника головного бухгалтера, а з 25.03.1993 року переведений на посаду головного бухгалтера сільськогосподарського колективного підприємства «Відродження». 28.07.1995 року рішенням Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області від 28.07.1995 року було затверджено розпаювання земель сільськогосподарського колективного підприємства «Відродження» та видано Державний акт на право колективної власності на землю серія КВ. Відповідно до Додатку №1 до Державного акту списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, Позивач внесений до вказаного списку за №6, а саме зазначено [PERSON] . Разом з тим, після розпаювання Позивач не отримував та у Позивача відсутній сертифікат на право на земельну частку (пай). У зв`язку з чим Позивач не може оформити свої права на земельну частку (пай) та відповідно отримати в подальшому внатурі земельну ділянку. А тому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) Колективного сільськогосподарського підприємства «Відродження» розміром 3,9 умовних кадастрових гектарів, що розташована на території Липовецької сільської ради Кагарлицького (Обухівського) району Київської області. Представник Позивача в судовому засіданні позов підтримав і суду пояснив, що на час складання списків до державного акту на право власності на землю він був включений до даних списків, так як 01.09.1995 року звільнився з роботи з посади головного бухгалтера згідно поданої заяви . Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні, поскільки позивач на час одержання Державного акту 30.11.1995 року не працював та не був членом КСГП «Відродження» с.Липовець . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до трудової книжки [NUMBER] від 23.09.1983 року та протоколу №10 засідання правління колгоспу «70 років Жовтня» від 28 вересня 1990 року [PERSON] з 04.09.1990 року був прийнятий в члени колгоспу «70 років Жовтня» с. Липовець Кагарлицького району Київської області, який в подальшому було реорганізовано в сільськогосподарське колективне підприємство «Відродження». Також, 04.09.1990 року Позивач був прийнятий на роботу в колгосп «70 років Жовтня» на посаду заступника головного бухгалтера, а з 25.03.1993 року переведений на посаду головного бухгалтера сільськогосподарського колективного підприємства «Відродження». 30.11.1995 року колективному сільськогосподарському підприємству «Відродження» с.Липовець видано Державний акт на право колективної власності на землю серія КВ на підставі рішенням Липовецької сільської ради Кагарлицького району Київської області від 28.07.1995 року, яким було затверджено розпаювання земель сільськогосподарського колективного підприємства «Відродження». Відповідно до Додатку №1 до Державного акту списку громадян - членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, Позивач внесений до вказаного списку за №6, а саме зазначено [PERSON] . Згідно трудової книжки колгоспника, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні, встановлено, що 01.09.1995 року позивач виведений з членів колективного сільськогосподарського підприємства «Відродження» згідно поданої заяви та звільнений з роботи, що стверджується також і архівним витягом з протоколу №6 засідання правління КСГП «Відродження» від 22 серпня 1995 року. Однак в трудовій книжці мається запис про те, що 26.06.1995 року [PERSON] прийнятий на службу в органи внутрішніх справ. Отже на час складання списків та отримання Державного акту на право колективної власності на землю 30.11.1995 року позивач не працював у КСП «Відродження» та не був його членом, а тому не має права на земельну частку (пай). Згідно п. 1 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства . Згідно п. 2 Указу Президента №720/95 від 08.08.1995 р. «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Так, у постанові від 23 вересня 2021 року у справі № 563/1407/19 Верховний Суд зауважив, що особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством (КСП) акта на право колективної власності на землю вона: - працювала в цьому підприємстві; - була його членом; була включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). А тому, з урахуванням всіх обставин, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed