Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

\~ \~ \~ \~17.01.2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначила, що 24.11.2023 року ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження № 73422398 з примусового виконання виконавчого напису, вчиненого 21.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. та зареєстрованого за № 21883 (далі виконавчий напис). Предметом вказаного виконавчого напису є стягнення з нього на користь ТзОВ «Фінансова компанія управління активами» (ТзОВ «ФКУА») кредитної заборгованості та витрат за його вчинення в сумі 4935,47 грн. Вважає, що спірний виконавчий напис є незаконним, оскільки такий вчинений не на оригіналі документу, що посвідчує її заборгованість перед кредитором. Одночасно, стягуваний розмір заборгованості не може вважатися безспірним. Також вказує, що дії відповідача, пов`язані із вчиненням виконавчого напису, були неправомірними та такі призвели до необхідності захисту своїх порушених прав. У зв`язку з цим, його постійно супроводжували негативні емоції та душевні хвилювання, а також призвели до зміни звичного способу життя. Він є особою похилого віку, має проблеми зі здоров`ям, а тому прикладені зусилля для відновлення своїх порушених прав, призвели до заподяння йому моральної шкоди. Просить суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса, вчинений 21.12.2021 року та зареєстрований в реєстрі за № 21883, а також стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та понесені витрати на сплату судового збору в сумі 2422,40 грн. Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18.01.2024 року вищевказану позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, її розгляд визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та за наявними у справі матеріалами (а.с. 13). 13.02.2024 року від відповідача ТзОВ «ФКУА» надійшла на адресу суду заява про визнання позовних вимог в частині визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання. У даному позові представник відповідача просить вирішити питання розподілу судових витрат з урахуванням положення ч. 1 ст. 142 ЦПК України (а.с. 22). Одночасно з цим, відповідачем ТзОВ «ФКУА» подано до суду клопотання про врегулювання спору за участю судді (а.с. 19). Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14.02.2024 року у задоволенні клопотання ТзОВ «ФКУА» про врегулювання спору за участю судді було відмовлено (а.с. 25). Станом на дату ухвалення даного судового рішення письмові пояснення на позовну заяву від третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача -приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., на адресу суду не надходили. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе вирішити спір за наявними матеріалами справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 21.12.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 21883, яким із [PERSON] на користь ТзОВ «ФКУА» стягнуто заборгованості за кредитним договором № SAMDN51000136365452 від 29.01.2014 року, укладеним між позивачем та АТ КБ «Приватбанк» в загальному розмірі 4885,40 грн., а також 50 грн. за вчинення виконавчого напису (а.с. 6). Із вищевказаного виконавчого напису № 21883 від 21.12.2021 року слідує, що спірна заборгованість стягується за період з 25.10.2021 року по 21.12.2021 року, а право вимоги за кредитним договором № SAMDN51000136365452 від 29.01.2014 року було набутим ТзОВ «ФКУА» на підставі Договору факторингу № РВ-2021-26/10 від 26.10.2021 року, укладеним із АТ КБ «Приватбанк». На підставі вказаного виконавчого напису, ВДВС у м. Луцьку ЗМУ Міністерства юстиції 24.11.2023 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 73422398(а.с. 7). Заявлені позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує, зокрема, тим, що оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вчинений на підставі кредитного договору, який не був посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» (далі Закон) та іншими актами законодавства України (ч. 1 ст. 39 Закону). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595 (далі Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Так, згідно ст. 87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 року (далі Перелік). Статтею 88 Закону визначені умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті, нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1) якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Одночасно з цим, 26.11.2014 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою були внесені зміни в розділ «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими угодами» та доповнено новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Тобто, нотаріус міг вчиняти виконавчі написи на кредитних договорах за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису кредитор мав би надати нотаріусу оригінал кредитного договору, засвідчену стягувачем виписку з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» України № 662 від 26.11.2014 року, зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 року було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року. Тобто, на даний час, редакція Переліку передбачає можливість вчинення виконавчого напису лише на підставі оригіналу нотаріально посвідченого договору. Верховний Суд у своїй постанові від 12.03.2020 року у справі № 757/24703/18-ц (провадження № 61-12629св19) дійшов висновку, що оскільки серед документів, наданих банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису, відсутній оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, а надана нотаріусу анкета-заява позичальника не посвідчена нотаріально, отже не могла бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 21.12.2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14, укладений між банком та позивачем кредитний договір, який був наданий нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Аналогічна позиція закріплена в постанові Верховно суду від 15.04.2020 року № 158/2157/17. Доказів іншого сторонами суду надано не було. Отже, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що доводи [PERSON] щодо вчинення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М. виконавчого напису від 21.12.2021 року, що зареєстрований в реєстрі за № 21883, з порушенням вимог закону є обґрунтованими, у зв`язку з чим вказаний виконавчий напис слід визнати таким, що не підлягає виконанню. У своєму позові [PERSON] також ставить питання про відшкодування йому моральної шкоди, яка завдана йому вищевказаними діями відповідача. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Статтею 11 ЦК України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. У постанові від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 22.12.2021 року у справі № 296/3325/20 (провадження № 61-6408св21). Звертаючись до суду із позовом, [PERSON] посилається на те, що внаслідок вчинення виконавчого напису нотаріусом у нього виникли негативні психосоматичні та психоемоційні зміни, що він є особою похилого віку та має проблеми зі здоров`ям, а тому поневлення своїх порушених прав для нього є утрудненим. Однак [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що йому відповідачем ТзОВ «ФКУА» завдана моральна шкода. Відтак, позивачем не доведено наявності усіх складових елементів для застосування правового механізму відшкодування моральної шкоди, а саме не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача і моральною шкодою, а також наслідками. Таким чином, на переконання суду, позивач не довів обгрунтованість заявлених позовних вимог про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в даній частині позову. Аналогічного висновку притримався Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 308/13418/20 у своїй постанові від 05.04.2023 року. Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] до ТзОВ «ФКУА», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Солонець Т.М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає до виконання. Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як встановлено судом, [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом заявив дві позовні вимоги, за кожну з яких сплатив по 1211,20 грн. Оскільки у задоволенні заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди було відмовлено, сплачений судовий збір за відповідну вимогу в сумі 1211,20 грн. варто залишити за позивачем. У свою чергу, відповідачем до початку розгляду справи по суті було визнано позов у частині позовних вимог про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні даного позову у відповідній частині. Питання щодо повернення сплаченої суми судового збору вирішується згідно з Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787 та зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 1650/24182. Згідно з п. 3 Порядку повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету платежів у національній валюті здійснюється органами Державної казначейської служби України з відповідних бюджетних рахунків для зарахування надходжень, відкритих в органах Казначейства відповідно до законодавства, шляхом оформлення розрахункових документів. За наслідками розгляду позовної вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню з ТзОВ «ФКУА» на користь позивача підлягає стягненню 605,60 грн. На підставі ст.ст. 15, 16, 18, 23 ЦК України, ЗУ «Про нотаріат»,

Outcome: partial