Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

У липні 2023 року [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом в якому просила позбавити батьківських прав [PERSON] у відношенні малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина, у розмірі частки від всіх видів доходу, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати пред`явлення позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] зазначила, що [INFO] вона народила дитину - [PERSON] , батьком якого є відповідач. За фактом народження дитини був зроблений актовий запис за № 650 та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 16.06.2016 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до ст.ст. 126,133,135 Сімейного Кодексу України за № 00039253376 від 12.04.2023 року, відомості про батька записані відповідно до ст. 126 Сімейного Кодексу України. Фактично Відповідач майже з самого народження дитини не цікавиться життям сина, не з`являється в його житті, не надає жодної допомоги на його утримання. Від виконання своїх батьківських обов`язків ухиляється. Вона самостійно займається вихованням дитини, забезпечує його матеріально та турбується про духовний, фізичний та моральний стан дитини. Обов`язки, покладені Законом на батьків, виконує лише вона. Весь час дитина з народження проживає з матір`ю за її місцем реєстрації. Відповідно до довідки від 20.07.2022 року, виданої ФОП [PERSON] , дитини - [PERSON] відвідував приватний навчальний заклад ФОП [PERSON] , до дитячого садочка дитину приводила матір - [PERSON] , участь у життєдіяльності садка та оплату рахунків також проводила позивач. В довідці також зазначено, що дитина - [PERSON] цікавиться творчістю, любить музичні заняття та спорт, психологічний стан дитини добрий, завжди з посмішкою приходить до садка та радіє зустрічі з матір`ю. Стосовно батька дитини - Відповідача сказано, що він не приходив до дитячого садка, розвитком дитини не цікавився, рахунки не сплачував, виховні заходи не відвідував. Коли вона вимушена була тимчасово мешкати у м. Полтаві, дитина також мешкала разом з нею. Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Приватна початкова школа міста Полтава «ДКУ», учень 0 класу Ароніа Ніколоз регулярно відвідував заняття у школі, при цьому дитина завжди охайна та доглянута. З педагогами постійно спілкувалася мати дитини - [PERSON] , яка приймала активну участь в навчальному процесі, піклувалася про дитину, приводила та забирала до школи. Зазначено, що батько жодного контакту зі школою не підтримував, з вчителями не спілкувався, участь в шкільному житті дитини, її виховані не брав. Після повномасштабного вторгнення рф на територію України 24.02.2022 року, вона, з метою безпеки, виїхала разом з дитиною до м. Тернопіль, де отримала статус внутрішньо переміщеної особи та була тимчасово зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Нею була укладена декларація № 0001-8КА0-95А0 з сімейним лікарем [PERSON] (Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» ) про надання первинної медичної допомоги дитини - [PERSON] на медичне обслуговування дитини. Відповідно до довідки за вих. № 188 від 18.11.2022 року, виданої Тернопільською загальноосвітньою школою 1-3 ступенів № 2 Тернопільської міської ради Тернопільської області, дитина [PERSON] навчався у 1-А класі, до закладу приводила матір - [PERSON] , яка відвідувала виховні заходи, батьківські збори. Зазначено, що дитина прийшла до першого класу з високим рівнем підготовки, проявляє зацікавленість у навчанні в цілому та має позитивний психологічний настрій. Також вказано, що батько дитини контакту з навчальним закладом не підтримував, розвитком дитини не цікавився. На теперішній час вона з дитиною повернулися до м. Харків, де мешкають за місцем своєї реєстрації - [ADDRESS] . Стосовно стягнення з Відповідача аліментів, зазначає, що вона витрачає немало коштів на терапію для дитини, так як в [PERSON] діагностований дитячий ідіоматичний сколіоз попереково-грудного відділу хребта, плосковальгусна деформація стоп. Крім того, дитина знаходиться у віці активного росту, що потребує і більш вітамінізованого харчування та більш скорішому оновленню гардероба. У зв`язку з тим, що фактичне місцезнаходження відповідача, рід його заняття та розмір доходів невідомий, вважає, що з відповідача слід стягнути аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 04.07.2023 ухвалою суду прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі. 25.09.2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановлений законом порядок. Виклик відповідача також здійснювався шляхом опублікування оголошення на офіційному веб-сайті «Судова влада України». Причини неявки в судові засідання відповідач суду не повідомив, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомляйся належним чином, про причини неявки у судове засідання не повідомив. Відповідно до ч.1, п.2 ч.3 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Суд, вважає неможливим подальше відкладення розгляду справи, оскільки відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Так, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, з огляду на вимоги ст. 223 ЦПК України, оскільки неявка сторін не перешкоджає вирішенню спору. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народився [INFO] , його батьками є: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, відповідно до ст.ст. 126,133,135 Сімейного Кодексу України за № 00039253376 від 12.04.2023 року, відомості про батька дитини [PERSON] записані відповідно до ст. 126 Сімейного Кодексу України. Відповідно до довідки від 20.07.2022 року, виданої ФОП [PERSON] , дитина - [PERSON] відвідував приватний навчальний заклад ФОП [PERSON] .. Дитину до дитячого садочка приводить мати, цікавиться розвитком дитини, її успішністю. Відвідує виховні заходи, батьківські збори. Зворотній зв`язок з вихователями та адміністрацією садочку підтримує постійно. Всі рахунки згідно договору сплачує вчасно. Дитина цікавиться творчістю, любить музичні заняття та спорт, психологічний стан дитини добрий, завжди з посмішкою приходить до садка та радіє зустрічі з матір`ю. Батько дитини контакту з садочком не підтримує, рахунки не сплачує, виховні заходи не відвідує, розвитком дитини не цікавився. Як вбачається з довідок від 30.03.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, озивач [PERSON] разо із дитиною [PERSON] отримали статус внутрішньо переміщеної особи та були тимчасово зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] уклала декларацію № 0001-8КА0-95А0 з сімейним лікарем [PERSON] (Комунальне некомерційне підприємство «Тернопільська міська дитяча комунальна лікарня» ) про надання первинної медичної допомоги дитини - [PERSON] на медичне обслуговування дитини. Відповідно до довідки за вих. № 188 від 18.11.2022 року, виданої Тернопільською загальноосвітньою школою 1-3 ступенів № 2 Тернопільської міської ради Тернопільської області, дитина [PERSON] навчався у 1-А класі. Дитину до закладу приводить мати, цікавиться розвитком дитини, її успіхами. Відвідує виховні заходи, батьківські збори. Зворотній зв`язок з класним керівником та адміністрацією навчального закладу підтримує постійно. Дитина прийшла до першого класу з високим рівнем підготовки, проявляє зацікавленість у навчанні в цілому та має позитивний психологічний настрій. Батько дитини контакту з навчальним закладом не підтримував, розвитком дитини не цікавився. Позивач [PERSON] має постійне місце праці, працює на посаді директора по маркетингу з 15.05.2015 року в ТОВ «АМО1», має дохід. Відповідно до характеристики з місця праці, [PERSON] є відповідальним працівником, доброзичлива, порядна, яка самостійно виховує дитину - [PERSON] , [INFO] . Позивач забезпечена житлом, а саме: на праві приватної власності позивачу належить квартира [ADDRESS] . Щодо вимог про позбавлення відповідача батьківських прав. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно із постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Частинами першою, другою та четвертою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з частинами другою, третьою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19). У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Так, позивачем не надано достатніх доказів необхідності позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно дитини, винної поведінки відповідача щодо участі у вихованні дитини, свідомого ухилення його від виконання батьківських обов`язків та того, що поведінку відповідача в кращу сторону змінити неможливо. Крім того, суд не приймає до уваги надану позивачем довідку, видану ТОВ «Приватна початкова школа міста Полтава «ДКУ», оскільки вона не містить дати її складання та періоди відвідування малолітньою дитиною закладу. Суд в оцінці обставин справи виходить з того, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У постанові від 02 жовтня 2019 року в справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що «звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини». У даній справі, [PERSON] , звертаючись до суду з цим позовом, посилалася на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є достатньою підставою для позбавлення його батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини. Водночас, суд звертає увагу на те, що відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача. Усупереч наведеним положенням ЦПК України позивач не надала доказів на підтвердження наявності підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо сина, умисного невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. Достатні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав судом не встановлено. Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин суди не встановили. Крім того, суд зазначає, що в цій справі при вирішенні позову орган опіки та піклування приймав участь у розгляді справи, проте висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо позбавлення батьківських прав не надав. Як вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення потового відправлення, Департамент у справах дітей ХМР отримував судові повістки про виклик до суду та ухвалу про відкриття провадження у справі. За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про позбавлення батьківських прав участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору. Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок). У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі. Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне. Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право. Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили. Винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України. Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень. Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень (Постанова Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 523/19706/19) Враховуючи вищенаведене, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, врахувавши передусім інтереси дитини, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог про позбавлення батьківських прав та про відмову позову в цій частині. Що стосується вимог про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 180 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Домовленості (договору) щодо сплати аліментів на утримання дитини, як убачається з матеріалів справи, між сторонами у справі немає, тому у позивача є підстави для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст.181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При встановленні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини та на підставі ст. 183 СК України вважає можливим визначити розмір аліментів на законодавчо встановлених загальних підставах у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір стягується пропорційно до задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial