Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , згідно якого прохав суд ухвалити рішення яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 02.02.2020 року в сумі 2000 доларів США та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 179,94 доларів США, а також стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн. Свої вимоги мотивував тим, що 02 лютого 2020 року він, [PERSON] , уклав із [PERSON] договір позики, згідно якого він передав їй грошові кошти в сумі 2000 (дві тисячі) доларів США, терміном до 15 серпня 2020 року включно. Договір укладено в простій письмовій формі у вигляді розписки, яка написана та підписана особисто [PERSON] разом із наданими нею копіями її паспорта гр. України та ідентифікаційного коду. У розписці зазначено, що остання отримала кошти та зобов`язується їх повернути саме до 15.08.2020 року. Проте, грошових коштів так і не повернула, чим не виконала взяті на себе зобов`язання. Вказує, що крім основної суми боргу боржник, на підставі ч.2 ст.625, ч.1 ст.1050 ЦК України, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, три проценти річних від простроченої суми за період з 16.08.2020 року по 15.08.2023 року складають 179, 94 доларів США (2000 доларів х 1095 днів прострочення х 3:100:365 днів). На підставі викладеного просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою суду від 20.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу ухвалено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Самойленко М.О. позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Надав суду оригінал договору позики від 02.02.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні відповідач [PERSON] вказала, що дійсно брала у борг 2000 доларів США у [PERSON] та зобов`язувалася повернути до 15.08.2020 року, про що написала розписку. Борг вона повернула рік тому у повному обсязі, однак розписку [PERSON] їй не повернув, сказав щоб не переживала, що все буде добре. Доказів, що вона повернула йому кошти у неї немає. На виклику позивача до суду для дачі пояснень не наполягала, так як вважає, що він скаже, що вона йому нічого не повертала, а інших доказів вона не має. Прохає розстрочити виплату боргу на 5 років, оскільки немає таких коштів щоб зараз повернути та наразі вона не працевлаштована. Суд, заслухавши учасників справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, приходить до наступного. Відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою\~статті 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За змістом ст.ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. У відповідності до ч.1 та ч.3\~ст. 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно наданої суду оригіналу розписки [PERSON] , проживаюча за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , код підрозділу 5317, від 27.11.2017, отримала від [PERSON] 2000 доларів США (дві тисячі) і зобов`язується їх повернути до 15 серпня 2020 року. Розписка написана власноруч у здоровому глузді та без примусу (дата 02.02.2020 р. ПІП підпис). Тож, судом встановлено, що 02 лютого 2020 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) було укладено письмовий договір позики, згідно якого [PERSON] , отримала від [PERSON] 2000 доларів США (дві тисячі) і зобов`язується їх повернути до 15 серпня 2020 року. Як встановлено у судовому засіданні у зв`язку з невиконанням в строк договору позики, [PERSON] письмової вимоги про повернення суми позики [PERSON] не направляв, а звернувся до суду з означеним позовом. Суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] підтвердила факт укладення договору позики між нею та [PERSON] , а саме підтвердила факт отримання нею коштів у сумі 2000,00 доларів США та написання нею означеної вище розписки. Також, суд бере до уваги, що відповідач [PERSON] стверджуючи, що кошти за договором позики в сумі 2000 доларів США вона повернула [PERSON] , ще рік тому, не надала суду будь яких доказів цього, та не заявляла суду будь яких клопотань спрямованих на їх отримання. Тож, судом встановлено, що доказів виконання своїх зобов`язань за договором позики відповідачем до суду не подано, при цьому позивачем подано суду оригінал розписки, що свідчить про невиконання відповідачем своїх зобов`язань. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81\~ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині другій\~статті 89 ЦПК України\~встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша\~статті 77 ЦПК України). За викладених обставин суд дійшов висновку, що позивачем доведено факт укладення між ним та відповідачем [PERSON] договору позики від 02.02.2020 року та невиконання [PERSON] свого обов`язку передбаченого договором щодо повернення суми позики у розмірі 2000 доларів США у встановлений договором строк 15.08.2020 року. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611\~ЦК України\~зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України\~передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга\~статті 192 ЦК України). Згідно зі\~статтею 524 ЦК України\~зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої\~статті 533 ЦК України\~грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом із тим частина друга\~статті 533 ЦК України\~допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Велика Палата Верховного Суду у постанові № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року, дійшла висновку, що \~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника\~є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Тож, суд вважає, що вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача 2000 доларів США заборгованості за договором позики, обґрунтована та доведена. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. А тому позивач має право на отримання від відповідач трьох відсотків річних у зв`язку з простроченням відповідача виконання свого зобов`язання щодо повернення позики. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох відсотків річних у розмірі 179,94 доларів США. При цьому, суд враховує, що відповідач не заперечувала проти вказаного позивачем розрахунку трьох відсотків річних. Тож, на підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на його користь трьох відсотків річних у сумі 179,94 доларів США. Таким чином позовні вимоги позивача підлягають до задоволення у повному обсязі та з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 2000 доларів США заборгованості за договором позики та 3% річних в сумі 179,94 доларів США. Статею 435 ЦПК України, зокрема, передбачено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, може відстрочити або розстрочити виконання рішення. Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови. Суд вважає, що обставини вказані заявником, є такими, що істотно ускладнюють виконання рішення, при цьому представником відповідача заперечень проти розстрочення рішення суду, висловлено не було, а тому суд вважає, що слід розстрочити виконання даного рішення. Зважаючи, що законодавцем обмежено строк розстрочення не більше одного року, тож заява [PERSON] про розстрочення виконання судового рішення підлягає до часткового задоволення, а саме слід розстрочити виконання рішення в частині стягнення заборгованості за договором позики та трьох відсотків річних строком на 1 рік. Згідно п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України, ухвалюючи рішення суд, зокрема вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, згідно положень ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідному рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, згідно положень ст. 141, ст. 142 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, судовий збір слід покласти на відповідача, при цьому, з урахуванням визнання позову відповідачем, слід повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору сплаченого при зверненні до суду з позовом та стягнути з відповідача на користь позивача іншу половину сплаченого судового збору.

Outcome: partial