Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] 16 листопада 2023 року звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] . Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Спадкоємцями за законом в порядку першої черги є: позивач до 1/3 частки спадкового майна та відповідачка, [PERSON] , онука померлого, до 2/3 часток спадкового майна (враховуючи відмови спадкоємців першої черги: [PERSON] - дружини та [PERSON] - сина). На день смерті [PERSON] спадкове майно, на яке відкрилась спадщина складало: 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] та в цілому земельну ділянку площею 0,059 га, призначену для будівництва і обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 4610900000:07:128:0135. 20 січня 2021 року державний нотаріус Самбірської державної нотаріальної контори видав позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] . Листом нотаріуса № 97/02-14 від 25 січня 2021 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, площею 0,059 га, призначену для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4610900000:07:128:0135, оскільки розмір успадкованої частки будинку (1/6) не відповідатиме розміру частки успадкованої земельної ділянки, так як спадковим майном була земельна ділянка в цілому, що суперечитиме вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. З огляду на наведені обставини позивач просить суд визнати за ним, в порядку спадкування за законом майна [PERSON] , який помер [INFO] , право власності на 1/6 (одну шосту) земельної ділянки, площею 0,059 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 4610900000:07:128:0135, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року відкрито провадження у справі, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження; розпочато підготовче провадження; витребувано з Самбірської державної нотаріальної контори копії спадкових справ після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 91). На адресу суду 20 грудня 2023 року надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 29 січня 2024 року закрито підготовче провадження у справі; справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач, який належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився; представник позивача адвокат Бобак О.Б. 17 січня 2024 року подала до суду заяву в якій просить справу розглянути без її участі та участі позивача. Відповідачка, яка належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі та додатково зазначив, що позов визнає в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, беручи до уваги визнання позову відповідачем, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , який доводився батьком позивача, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 18). На момент смерті [PERSON] у його приватній власності перебували наступні об`єкти нерухомого майна: - житловий будинок [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради Львівської області від 16 листопада 2000 року № 520; - земельна ділянка, на якій розміщений житловий будинок, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 4610900000:07:128:0135, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,059 га, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 23688538, видане державним реєстратором Туром Юрієм Богдановичем Реєстраційної служби Самбірського міськрайонного управління юстиції Львівської області 02.07.2014 року (а.с. 10) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 23689629 від 2 липня 2014 року (а.с. 11); витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-4615207062021 (а.с.12). Спадкування майна [PERSON] здійснюється за законом. Згідно матеріалів спадкової справи №205/2020 (а.с. 28-51) з заявами про прийняття спадщини звернулися: [PERSON] (дружина померлого), [PERSON] та [PERSON] (сини померлого). [PERSON] та [PERSON] відмовилися від частки у спадщині на користь [PERSON] - онуки померлого. Згідно свідоцтва про право власності від 20 січня 2021 року [PERSON] , як пережившій дружині після смерті [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме - 1/2 частка житлового будинку [ADDRESS] (а.с.50). 20 січня 2021 року державний нотаріус Самбірської державної нотаріальної контори Маринк Н.М. видала позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за № 2-49 (а.с. 7) та провела реєстрацію в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2021 року (а.с. 8). Разом з тим листом № 97/02-14 від 25 січня 2021 року нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,059 га призначену для будівництва і обслуговування цього житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 4610900000:07:128:0135, оскільки розмір успадкованої частки будинку (1/6) не відповідатиме розміру частки успадкованої земельної ділянки, так як спадковим майном була земельна ділянка вцілому, що суперечитиме вимогам ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України (а.с. 5). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За положеннями ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч. 1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Як встановлено судом позивач у визначений законом строк звернувся до нотаріуса та отримав свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, а саме 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] . На теперішній час позивач є спадкоємцем за законом у праві спільної часткової власності земельної ділянки після смерті спадкодавця [PERSON] , прийняв спадщину, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 205/2020. Проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на земельну ділянку, оскільки розмір успадкованої ним частки житлового будинку (1/6) не відповідатиме розміру успадкованої частки земельної ділянки. Таким чином на теперішній час позивач позбавлений права на спадщину та в позасудовому порядку не має можливості вирішити це питання. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на майно є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством порядку. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 16 ЦК України, визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположень свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (п. 24 рішення ЄСПЛ від 09.10.1979 у справі «Ейрі»; п. 32 рішення ЄСПЛ від 30.05.2013 у справі «Наталія Михайленко проти України»). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (п. 32 рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства»). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний у практиці Європейського суду з прав людини, отримане (хоча і не оформлене належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. У рішеннях Європейського суду з прав людини «Спадея і Скалабріно проти Італії» від 1 вересня 1995 року (справа № 12868/87) та «Іммобільяре Саффі проти Італії» від 28 липня 1999 року (справа № 22774/93) зазначено, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має забезпечити «справедливу рівність» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою. Судом не встановлені обставини, які б в даному випадку обґрунтовували втручання держави у право на спадкове майно [PERSON] . Чинне земельне та цивільне законодавство визначає імперативність, а саме «автоматичність» переходу прав на земельну ділянку при переході прав на об`єкт нерухомого майна, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у положеннях статті 377 Цивільного кодексу України та статті 120 Земельного кодексу України. Так, відповідно до цих статтей, до особи, яка набула право власності, на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Отже, перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16). Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідачка визнала позовні вимоги, не спростувала обставини, на які посилалася позивач. Враховуючи викладене, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Позивачкою при зверненні до суду з цим позовом був сплачений судовий збір (а.с. 4). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач при зверненні до суду не просив відшкодувати йому понесені судові витрати. Отже, враховуючи такий принцип цивільного судочинства як диспозитивність, понесені позивачкою судові витрати при ухваленні рішення не відшкодовуються.

Outcome: approved