Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

17 лютого 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: П`ята Київська державна нотаріальна контора про усунення від прав на спадкування за заповітом, у якому просила: Усунути [PERSON] від права на спадкування за заповітом щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони є рідними братом та сестрою. [INFO] помер батько сторін [PERSON] , а [INFO] померла мати сторін [PERSON] . Навесні 2017 року [PERSON] було проведено операцію, після якої, з урахуванням похилого віку, мати потребувала постійного догляду та грошових коштів на лікування. Брат самоусунувся від допомоги матері. В подальшому, витрати на поховання матері позивачка понесла одноособово, брат участі у похованні матері не приймав. На час смерті у власності [PERSON] перебували: квартира в [ADDRESS] в садовому товаристві « [INFO] »; земельна ділянка в [ADDRESS]; частка квартири [ADDRESS] . Перед смертю матері позивачка дізналася, що у 2017 році, перебуваючи у м. Санкт-Петербург російської федерації разом з відповідачем, у віці 79 років, маючи поганий стан здоров`я та ряд тяжких захворювань, перебуваючи під опікою та впливом брата та будучи в тій ситуації абсолютно залежною від нього, в чужій країні, за його вмовляннями, [PERSON] склала у державного нотаріуса заповіт, яким заповіла [PERSON] належну їй на праві особистої приватної власності однокімнатну квартиру по [ADDRESS] федерації та все майно, яке належатиме їй на день смерті, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося. Матір виявила бажання скасувати раніше складений заповіт, відповідач, утримуючи у себе правовстановлюючі документи та паспорт, довідку про присвоєння податкового номеру померлої, створював перешкоди [PERSON] внести зміни до заповіту чи скасувати його взагалі, чим сприяв збільшенню своєї частки у спадщині та позбавив позивачку можливості успадкувати частину майна після смерті матері. Позивач посилається на положення ч. 2 ст. 1224 ЦК України за правилами якої не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Таким чином, обрала спосіб захисту порушеного права на спадкування шляхом усунення [PERSON] від права на спадкування за заповітом на підставі ч. 2 ст. 1224 ЦК України, вважаючи, що як спадкоємці першої черги сторони мають спадкувати за законом в рівних частинах майно, яке залишилося після смерті [INFO] матері [PERSON] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 17.02.2020 року цивільну справу передано в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 17 вересня 2020 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог з наступних підстав. Вважає звинувачення позивача у тому, що відповідач не доглядав хвору матів та умисно перешкоджав останній внести зміни до заповіту, не надавав доступу матері до її особистих документів надуманими, голослівними та не підтвердженими належними доказами. [PERSON] була зареєстрована та проживала у квартирі [ADDRESS] . [PERSON] постійно проживав з матір`ю за вищевказаною адресою та піклувався про неї. У час коли спадкодавця потребувала особливої допомоги та догляду, саме син надавав таку допомогу: викликав лікарів додому, купував ліки, готував їжу, підтримував порядок у квартирі; супроводжував до поліклініки, виводив на прогулянку. Відповідач не заперечує участі позивачки у житті матері, однак в силу особистих обставин, наявність сім`ї, дітей та відсутності вільного часу, саме на відповідача покладався основний обов`язок щодо догляду за матір`ю. Повідомив, що особисті документи матері, зокрема, документи на квартиру знаходилися за адресою проживання відповідача, а паспорт спадкодавиці завжди був у неї. Доводи позивача про те, що на прохання матері надати документи відповідач відмовив, не відповідають дійсності та не підтверджуються доказами. Крім того, у період з 2017 по 2019 роки мати мала можливість змінити заповіт, однак цього не зробила. Ухвалою суду, постановленою на місці у судовому засіданні 02 грудня 2020 року за клопотанням представника позивача витребувано копію спадкової справи з П`ятої київської державної нотаріальної контори, задоволено клопотання представників позивачки та відповідача про виклик та допит свідків; закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду. 25 березня 2021 року з П`ятої київської державної нотаріальної контори надійшли витребувані докази. У судових засіданнях 16 вересня 2021 року та 26 січня 2022 року допитано свідків. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з підстав, викладених у заявах по суті справи та письмових дебатах. У судовому засіданні представник відповідача заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п. п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , про що 23 серпня 2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №575 від 23 серпня 2019 року. На день смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджено Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва №44511088 від 04 листопада 2019 року. Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права і обов`язки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів спадкової справи №589/2019 року заведеної 05 листопада 2019 року щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , встановлено наявність у власності померлої на день смерті наступного майна: - 1/4 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 29 січня 1999 року органом приватизації Жовтневої райдержадміністрації м. Києва, зареєстрованого в БТІ 08 лютого 1999 року у реєстровій книзі за №8008; - 1/8 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06 липня 2013 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В.; - 1/2 частина садового будинку з відповідними будівлями та спорудами за [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 жовтня 2013 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В.; - 1/2 частина земельної ділянки площею 0,0374 га, кадастровий номер 8000000000:66:571:0015, за адресою: [ADDRESS] ) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10 жовтня 2013 року державним нотаріусом П`ятої київської державної нотаріальної контори Наумовим В.В.; - земельна ділянка площею 0,1011 га, кадастровий номер 3221480903:02:002:0168, за адресою: Київська область, Васильківський район, Великосолтанівська сільська рада, с/т «Коса» на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-КВ №087426, виданого 17 травня 1998 року головою Великосолтанівської сільради народних депутатів. За правилами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки Встановлено, що [INFO] у м. Санкт-Петербург [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно, яке на день смерті буде їй належати, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, у тому числі квартиру за адресою: [ADDRESS] заповіла [PERSON] , [INFO] . Заповіт посвідчено [PERSON] - тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса нотаріального округу Санкт-Петербурга Абрамової Л.Г. Заповідач [PERSON] власноручним підписом ствердила, що текст заповіту записано з її слів нотаріусом правильно, по підписання заповіту вона повністю прочитала заповіт у присутності нотаріуса. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийняття спадщини можливе шляхом подачі заяви про прийняття спадщини у строки, встановлені ст. 1270 ЦК України та видачі відповідного свідоцтва. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Статтею 1270 ЦК України встановлений шестимісячний строк для прийняття спадщини, який починається з часу відкриття спадщини. 05 листопада 2019 року [PERSON] звернувся до П`ятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - [PERSON] . На підставі вказаної заяви П`ятою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу №589/2019 до майна померлої [INFO] [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12 липня 1964 року Палацом новонароджених м. Ленінград. 17 січня 2020 року [PERSON] звернулася до П`ятої київської державної нотаріальної контори зі заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері - [PERSON] . Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 07 травня 1983 року відділом РАЦС Московського району м. Києва, актовий запис №1288 та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 15 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1154. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] посилалася на ті обставини, що незадовго до смерті [PERSON] виявила бажання скасувати раніше складений заповіт, однак відповідач, утримуючи у себе правовстановлюючі документи та паспорт, довідку про присвоєння податкового номеру померлої, створював перешкоди матері внести зміни до заповіту чи скасувати його взагалі, чим сприяв збільшенню своєї частки у спадщині та позбавив позивачку можливості успадкувати частину майна після смерті матері, а тому з посиланням на ч. 2 ст. 1224 ЦК України просила усунути [PERSON] від права на спадкування за заповітом щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] . Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки (збільшення частки у спадщині, зміна черговості одержання права на спадкування), одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі №206/68/15-ц, від 08 жовтня 2018 року в справі № 441/509/16). Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Статтею 1224 ЦК України встановлено підстави усунення спадкоємців від права на спадкування. Осіб, які усуваються від права на спадкування, називають «негідними спадкоємцями». У статті визначаються підстави та порядок усунення особи права на спадкування після конкретного спадкодавця, а не про позбавлення права бути спадкоємцем взагалі як частини цивільної правоздатності фізичної особи. Іншими словами, прийняття рішення про усунення особи від права на спадкування стосується лише чітко визначеного випадку спадкового правонаступництва і не позбавляє цю особу претендувати на спадщину після смерті інших спадкодавців. За змістом частини другої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування особи, які умисно перешкоджали спадкодавцеві скласти заповіт, внести до нього зміни або скасувати заповіт і цим сприяли виникненню права на спадкування у них самих чи в інших осіб або сприяли збільшенню їхньої частки у спадщині. Положення частини другої статті 1224 ЦК України необхідно розуміти так, що підстави для усунення спадкоємця за заповітом чи за законом від права на спадкування через умисні дії, в результаті яких збільшилася їхня частка у спадщині, може виникнути лише тоді, коли така особа перешкоджала спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті. Виходячи з аналізу цієї норми, спадкоємець, маючи корисливий умисел, вчиняє дії, результатом яких є виникнення права на спадкування або збільшення його частки у спадщині. Незважаючи на те, що частина друга цієї статті прямо не вимагає підтвердження вчинення незаконних дій спадкоємця у судовому порядку, лише судове рішення може бути легітимною підставою для встановлення факту їх умисного вчинення і, як наслідок, - про усунення спадкоємця від права на спадкування. Не можуть спадкувати ні за законом, ні за заповітом особи, які перешкоджали спадкодавцеві виразити, змінити чи скасувати своє волевиявлення у заповіті, але за умови, що такі діяння сприяли виникненню права на спадкування у них або інших осіб або збільшенню їхньої частки у спадщині. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 24 вересня 2020 року у справі №320/2176/17-ц, від 03 червня 2020 року у справі №621/1548/18-ц, від 30 серпня 2021 року у справі №619/1534/17, від 14 червня 2023 року у справі №753/4968/21. У судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що позивачка є його колишньою дружиною. У 2017 році теща [PERSON] перенесла оперативне втручання та позивачка доглядала за нею, водила до лікаря, купувала продукти, ліки. Після смерті тещі дізнався, що відповідач з матір`ю їздив у м. Санкт-Петербург де остання склала заповіт. Свідка про заповіт [PERSON] не повідомляла. Десь за 3 місяці до смерті свідок бачив тещу, яка перебувала у тяжкому стані, не могла самостійно рухатися по квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що знає померлу з 1970-х років, разом працювали. Навесні 2019 року спілкувалася зі [PERSON] по телефону, повідомила, що хворіє та проживає з сином, який їй допомагав, дочка також приходила. Померла про заповіт не повідомляла свідка. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є лікарем-терапевтом та обслуговувала померлу [PERSON] . У квартирі був присутній син [PERSON] та [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що є конс`єржом у будинку [ADDRESS] , де проживають сторони. [PERSON] з сином ходили на прогулянку, до магазину. Про заповіт померла свідку не розповідала, на дітей не скаржилася, про перешкоди у розпорядженні майном не казала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив, що знає сторін з 2007 року. Про заповіт померла свідку не розповідала, однак після смерті чоловіка у 2012 році казала, що бажає залишити майно сину. Під час хвороби син був поруч. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що сторін знає років 10, часто бувала в квартирі. [PERSON] хворіла з 2017 року, позивачка проживала з матір`ю в сусідніх квартирах, допомагала їй, витрачала кошти на лікування. Позивачка повідомляла свідку, що брат не допомагає доглядати матір, у [PERSON] були документи померлої на квартиру та її паспорт. Про заповіт не знала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що є лікарем-онкологом, лікувала [PERSON] . За медичною допомогою до свідка зверталася лише позивачка, відповідач до неї не приходив. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №362/3705/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У цивільних справах суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела наявність обставин, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, зокрема існування у сукупності обставин, передбачених ч. 2 ст. 1224 ЦК України, за наявності яких закон пов`язує можливість усунення відповідача від права на спадкування за заповітом. Сам по собі факт наявності у заповідача тяжкої хвороби не є достатнім доказом її фізичної неспроможності в межах, необхідних для волевиявлення і складення чи скасування заповіту, а матеріали справи також не дають підстави суду беззаперечно встановити, що [PERSON] , маючи на меті отримати спадкове майно, умисно перешкоджав матері скасувати заповіт або внести зміни до нього. Надаючи оцінки показам свідків суд виходить із того, що вони не можуть бути достатніми доказами для обґрунтованого висновку про вчинення відповідачем дій, визначених ч. 2 ст. 1224 ЦК України, оскільки обставини перебування у [PERSON] правовстановчих документів на належне спадкодавиці майно, не заперечуються відповідачем, однак не можуть беззаперечно свідчити про створення ним перешкод померлій та наявність умислу щодо вчинення таких дій. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] після складання 24 листопада 2017 року заповіту на ім`я відповідача до своєї смерті мала дійсний намір скасувати цей заповіт, внести в нього зміни або скласти інший заповіт. Додатково суд зазначає, що за правилами ЦПК України розгляд спору здійснюється не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених нею вимог, а тому оцінка заповіту [PERSON] від 24 листопада 2017 року виходить за межі позовних вимог про усунення від права на спадкування за заповітом. З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed