Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

27.02.2024 до Садгірського районного суду м. Чернівці подано заяву [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису, у якій заявниця просить суд видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] та покладення на нього обов`язків, а саме заборонити [PERSON] вести телефонні переговори, листування через будь які месенджери (вайбер, телеграм ін. додатки), електрону адресу чи соціальні мережі з постраждалою особою [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців та заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на 6 місяців. Копію рішення просить направити до Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області для взяття [PERSON] на профілактичний облік та до виконавчого комітету Полонської міської ради. В обґрунтування заяви [PERSON] зазначає, що з [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі і мають двоє неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , 2017 року народження та сина [PERSON] , 2019 року народження. Вказує, що сімейне життя із чоловіком погіршилося та стало неможливим через сварки та вчинення домашнього насильства, що змусило її втікати до безпечного місця. Зазначає також про те, що через постійні маніпуляції заінтересованої особи та осуд односельчан і родичів не зверталася до поліції, однак 10 лютого 2024 року через черговий випадок вчинення насильства та через страх за життя і здоров`я змушена була залишити місце проживання, що і зробила 13 лютого 2024 року. Вже перебуваючи у безпеці, 15 лютого 2024 року викликала поліцію та повідомила про вчинення домашнього насильства. Однак заявниця також стверджує про те, що [PERSON] продовжує телефонувати, принижувати та маніпулювати, погрожує фізичною розправою, просить родичів повідомити її місцезнаходження. Факт впливу на психологічне здоров`я через психологічне насильство підтверджує заключенням психолога притулку, де проходить реабілітацію. Також вказує про те, що переконана у вірогідності повторного вчинення насильства [PERSON] та настання тяжких наслідків для здоров`я, а тому просить суд задовольнити заяву про видачу обмежувального припису, оскільки іншого дієвого та термінового захисту протидії домашньому насильству немає, а інші заходи вжиті попередньо недієві. Посилається на постанову Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19 у якій зазначено, що сам факт не притягнення до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановлення тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Від заінтересованої особи [PERSON] заперечень на заяву до суду не надходило. Вказана заява надійшла до суду 27.02.2024 та того ж дня передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А., згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 27 лютого 2024 року заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу визначено розглядати за правилами окремого провадження. Судове засідання призначено на 28 лютого 2024 року, про що повідомлено сторони. У судове засідання заявниця [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису (ч.1 ст. 350-5 ЦПК України). У своїй заяві заявниця не вказує про своє місцезнаходження, з огляду на побоювання про свою безпеку. Будь-які заяви чи клопотання щодо проведення процесуальних дій, в тому числі, забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження у справі, учасниками справи не заявлялися. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши надані докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення по суті, доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2016 року, актовий запис № 187, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданим Полонським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області 19 листопада 2016 року. Від шлюбу у сторін народилися діти: донька [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 26 травня 2017 року та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 24 вересня 2019 року. На підтвердження своїх вимог заявниця долучає копію своєї заяви від 15.02.2024, поданої до Чернівецького районного управління поліції ГУНП в Чернівецькій області, у якій просить прийняти міри щодо чоловіка [PERSON] , який систематично вчиняє щодо неї та дітей психологічне насильство, що проявляється у словесних образах, погрозах фізичною розправою щодо неї. Також суду надано копію письмових пояснень [PERSON] від 15.02.2024 у яких остання вказує про те, що 15 лютого 2024 року викликала поліцію через те, що [PERSON] вчиняє домашнє насильство за місцем їх спільного проживання за адресою: [ADDRESS] . 10 лютого 2024 року о 21 год повернувся напідпитку додому та почав виясняти стосунки, ображати нецензурними словами, погрожувати фізичною розправою. Згідно із даними повідомлення Чернівецького РУП ГУНП в Чернівецькій області № 1777/123/39/04-2024 від 19.02.2024 [PERSON] повідомлено про розгляд її звернення щодо протиправних дій [PERSON] щодо неї, та вказано про те, що таке повідомлення зареєстроване в ІКС ІПНП № 5066 від 15.02.2024, а матеріали скеровано до Шепетівського РУП ГУНП в Хмельницькій області для проведення перевірки за територіальністю вчиненої події. Крім того заявниця долучає психологічний висновок, наданий Міжнародним центром доброти для матері та дитини «Місто Добра» Центром підтримки для мам безхатченків з малюками на руках, щодо [PERSON] , [INFO] , відповідно до якого [PERSON] із дітьми постраждали від жорстокого поводження із ними зі сторони чоловіка [PERSON] , котрий вживає наркотичні засоби та алкоголь. В ході обстеження встановлено, що [PERSON] в контакті обережна, на відверту і щиру розмову налаштовується поступово, що пояснюється необхідністю потурбуватись про безпечний простір. На прохання розповісти про свою історію життя, почала зі сльозами на очах розповідати про частий страх перед чоловіком, котрий «вже більше 3-х років на солях». Наркотичні засоби він купує за гроші через оформлені кредити не тільки на себе, а й на [PERSON] . Через таку деструктивну поведінку наркозалежного чоловіка, в сім`ї почали з`являтись проблеми з фінансами, що змусило [PERSON] шукати можливі варіанти заробітку. Так, зі слів [PERSON] , вона займається перепродажем стокових речей в інтернет-магазині, що дає можливості їй забезпечувати сім`ю найнеобхіднішим. Будь-які спроби [PERSON] влаштуватись на роботу чоловік відкидавав зі словами «.. сиди вдома біля мене». Така поведінка чоловіка відслідковувалась [PERSON] одразу після народження первістка, коли чоловік почав ревнувати [PERSON] до дитини, часто вимагав до себе більшої уваги, ніби конкуруючи з немовлям. Зі слів [PERSON] , батьки чоловіка зловживають алкоголем, з чим і пов`язує [PERSON] подібну модель його поведінки. В розмові емоційно включалась з сумом та тривогою в історії про те, як чоловік останнім часом почав ще й вживати алкоголь, після чого у нього були часті галюцинації, що ще більше лякало [PERSON] та їх дітей. Зі слів [PERSON] , в такому гіперзбудливому стані на фоні наркотичних засобів та алкоголю, чоловік стає вкрай агресивним, «... все розкидає, руйнує, розбиває», що дуже лякає їхніх малолітніх дітей, котрі практично завжди присутні при цьому. Після чергового такого скандалу вдома, старша донька [PERSON] запитала у [PERSON] : «.. мама, чого ти нам такого тата знайшла? Я не хочу такого тата...». Оскільки [PERSON] з дітьми проживають в помешканні, що належить чоловіку, при таких скандалах він часто в агресивній формі погрожує [PERSON] , що вижене її з дітьми з його хати. Беручи до уваги нестабільний психо-емоційний стан [PERSON] , що, ймовірно, пов`язано з жорстоким ставленням до неї та її малолітніх дітей зі сторони чоловіка, рекомендовано: короткотривала, з переходом в довготривалу терапію з психотерапевтом в питаннях особистих кордонів, поняття домашнього насилля і його маркерів, залежних і співзалежних стосунків, теми проживання власних емоцій; регулярна психотерапія дітей з дитячим психологом в опрацюванні емоційнного переживання, як жертви домашнього насильства. Вмішуючи заяву про видачу обмежувального припису, суд враховує такі правові норми. Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначений главою 13 розділу ІV «Окреме провадження» ЦПК України. Відповідно до ст.294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст.350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» № 2229-VIII від 07 грудня 2017 року. Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства. Згідно з п.п. 3, 4, 14, 17 ч.1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно з п.7 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону, обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частиною 2 статті 26 вказаного Закону передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців. Пунктом 3 частини 1 статті 350-4 та частиною 2 статті 350-4 ЦПК України визначено, що у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). У разі неможливості надати докази, визначені пунктом 3 частини першої цієї статті, до заяви може бути додано клопотання про їх витребування. Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. Тобто, законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків (родичів) у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Подібні висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 363/3496/18, від 26 вересня 2019 року у справі № 452/317/19-ц, від 17 червня 2020 року у справі № 509/2131/18, від 23 грудня 2020 року у справі № 753/17743/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20, від 12 січня 2022 року в справі № 752/9731/21. Аналізуючи вказані правові норми, судом може бути констатовано, що підставою для винесення заборонного припису стосовно особи, повинні слугувати певні обставини та передумови, встановлені Законом, за виключного існування яких, права кривдника можуть бути тимчасово обмежені. До таких обставин зокрема належить встановлення належних суб`єктів у справі: кривдника та постраждалої особи. Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. При цьому заявницею не долучені жодні докази на підтвердження того, що [PERSON] є кривдником, а одна лише заява про вчинене ним щодо неї домашнє насильство не може бути беззаперечним доказом того, що [PERSON] є кривдником, тобто особою, яка вчинила домашнє насильство стосовно [PERSON] яка, у свою чергу, є постраждалою особою. [PERSON] у своїй заяві посилається на постанову Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19 у якій зазначено, що факт не притягнення до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановлення тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника. Разом із тим, матеріали заяви не містять інших об`єктивних даних на підтвердження доводів заявниці, а одна лише заява [PERSON] від 15.02.2024 про факт вчинення щодо неї домашнього насильства чоловіком [PERSON] 10 лютого 2024 року не може бути беззаперечним доказом, так як заявниця вказує про те, що [PERSON] вчиняє дії, які мають ознаки психологічного насильства систематично. Проте такі пояснення не підтверджені жодними доказами. Більше того сама [PERSON] не вказує часові межі вчинення щодо неї неправомірних дій, а зазначає тільки що це відбувається протягом тривалого часу. Крім того питання видачі судом обмежувального припису вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи, а тому висновки, викладені у постанові Верховного Суду можуть містити відмінні фактичні обставини та зроблений на підставі оцінки інших доказів. Суд, відповідно до ст. 2 ЦПК України, ухвалюючи рішення, повинен керуватись завданнями цивільного судочинства, які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями у судовому процесі, серед яких верховенство права, що є широким поняттям та включає в себе і інші елементи правосуддя. Враховуючи вказані вимоги, та застосовуючи їх у даній справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Як встановлено вище, оцінку ризиків проводить поліцейський уповноважений підрозділ органу Національної поліції України за фактом вчинення домашнього насильства та долучає форму оцінки ризиків вчинення домашнього насильства до матеріалів, зібраних за фактом такого насильства. Відтак, для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи. Однак суд, вирішуючи справу, не може перебирати на себе повноваження інших особових осіб, уповноважених Законом на проведення оцінки таких ризиків та на власний розсуд заміщувати їх результати власними судженнями чи домислами. Виключно на підставі форми оцінки ризиків, складених уповноваженою особою, у якому міститься ступінь загрози для постраждалої особи, судом може бути прийнято відповідне рішення та визначено необхідний, для захисту останньої, обсяг заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків, встановивши при цьому тривалість обмеження таких прав чи виконання обов`язків. Натомість, заявницею не долучено до матеріалів справи відповідних доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність застосування того чи іншого обмеження для кривдника. Окрім того, суд вважає за необхідне зазначити, що будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх, у своїй сукупності доказів, окрім пояснень заявниці, про систематичність поведінки [PERSON] , яка може бути розцінена як домашнє насильство, і яка, наче б то триває вже певний час, заявницею не надано. При цьому, заявниця просить обмежити права [PERSON] на максимальний строк - 6 місяців, хоча встановлення обмеження прав кривдника, є крайнім заходом, навіть у випадку встановлення високих ризиків небезпеки, яка загрожує постраждалій особі. У рішенні ЄСПЛ від 03 вересня 2020 року у справі «Левчук проти України» («Levchuk v. Uкrаіnе», заява № 17496/19) зазначено, що: «там, де особа достовірно стверджує про те, що вона зазнавала неодноразових актів домашнього насильства, якими б незначними поодинокі випадки не були, національні органи влади повинні оцінити ситуацію у всіх аспектах, включно з ризиком повторення подібних інцидентів (див. mutatis mutandis, рішення у справі «Ірина Смірнова проти України» («Irina Smirnova v. Ukrainе»), від 13 жовтня 2016 року № 1870/05, пункти 71 та 89). Серед іншого, ця оцінка повинна належним чином брати до уваги особливу вразливість жертв, які часто емоційно, фінансово чи іншим чином залежать від своїх кривдників, а також психологічний вплив можливого повторного знущання, залякування та насильства на їхнє повсякденне життя. Якщо встановлено, що на конкретну особу націлені систематичні дії, і за ними ймовірно йтимуть подальші випадки насильства, окрім реагування на конкретні випадки, органам влади може бути запропоновано вжити відповідних заходів загального характеру для боротьби з основною проблемою та запобігання жорстокому поводженню в майбутньому. У постанові Верховного Суду від 01 червня 2022 року у справі № 161/16344/20 зазначено про те, що систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є саме факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Поряд із цим у даному випадку жодної постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства не долучено, як і доказів звернення [PERSON] до поліції чи інших осіб із заявами щодо неправомірних дій останнього, а одна лише заява від 15 лютого 2024 року по факту події, що мала місце 10 лютого 2024 року не може беззаперечно свідчити про систематичність неправомірних дій [PERSON] щодо заявниці. Також у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що до [PERSON] вживалися які небудь заходи, спрямовані на припинення його неправомірних дій щодо заявниці і що такі заходи не дали результатів. При цьому заявниця вказує про те, що наразі залишила разом із дітьми місце проживання [PERSON] , що також ставить під сумнів можливість подальших неправомірних дій зі сторони заінтересованої особи та мінімізує можливі ризики продовження протиправних дій. Суд вважає за необхідне вказати про те, що наданий психологічний висновок, сам по собі, не є достовірним та достатнім доказом у даному випадку, оскільки у ньому фактично викладені пояснення заявниці, передумови її психологічного стану, які виникли в процесі життя, констатація її думок, опис поведінки та суб`єктивна точка зору [PERSON] на ситуацію. При цьому будь-яких інших доказів на підтвердження пояснень потерпілої, на які вона посилається як на підставу для задоволення заяви, суду не надано, що може викликати сумніви у їх достовірності. Викладене також стосується і посилань заявниці про те, що [PERSON] продовжує і надалі чинити психологічний тиск на неї шляхом телефонних розмов, які містять погрози та залякування. Доказів на підтвердження таких дзвінків, пояснень дітей чи свідків, матеріали справи не містять. Більше того заявниця не вказує ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для неї, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Таким чином заявниця не надала суду належних й допустимих доказів на підтвердження ризиків, які можуть настати у майбутньому у зв`язку із невчиненням щодо неї обмежувального припису, що є її процесуальним обов`язком у силу статей 12, 81 ЦПК України. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Верховний Суд в своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності застосування під час розгляду справи категорій стандартів доказування - правил, які дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Суд акцентує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Таким чином, досліджені у справі письмові докази та їх належна оцінка в сукупності дають підстави вважати про відсутність підстав для задоволення заяви. Відповідно до вимог ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed