Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

До Володимимрецького районного суду Рівненської області звернувся [PERSON] з позовом до Полицької сільської ради Рівненської області про визнання за ним права власності на земельну ділянку, загальною площею 4,33 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області, яка належала [PERSON] на праві власності згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ №379598, за набувальною давністю, мотивуючи слідуючим: [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається із земельної ділянки, загальною площею 4,33 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (на даний час Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області), що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ №379598. Спадкову справу після її смерті не зведено. На час смерті з спадкодавицею проживав [PERSON] , її співмешканець, який не перебував у шлюбі з власницею. [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті спадщину прийняв [PERSON] . [PERSON] успадковував земельний пай, який належав безпосередньо [PERSON] , і на інше майно не претендує. [PERSON] купив житловий будинок у [PERSON] , а після його смерті у будинку знайшов Державний акт на земельну ділянку, і оскільки на нього ніхто не претендував, останній почав його використовувати. 11.03.2019 [PERSON] зареєстрував право власності на житловий будинок і земельну ділянку під ним, що в [ADDRESS] . Отже, з 2008 року [PERSON] почав користуватися спірною землею, позивач знав де вона знаходиться, обробляв її самостійно і обробляє до цього часу. Тобто фактично здійснював розпорядження та користування даною землею. На даний момент у селі є фермери, які б бажали взяти ці земельні наділи в оренду. Для офіційного оформлення документів позивачу необхідно оформити право власності на цю землю. Однак, [PERSON] не є спадкоємцем після смерті власниці, а офіційних спадкоємців, які б прийняли спадщину немає. Отже, після власниці [PERSON] , позивач постійно, відкрито і добросовісно користується спірною земельною ділянкою вже більше 15 років, що підтверджується вищенаведеними фактами, а також користується, розпоряджається спірним майном Вважає, що внаслідок добросовісного заволодіння, відкритості та безперервності володіння, яке триває більше 15 років, він набув право власності на дану земельну ділянку за набувальною давністю, яке просить визнати за ним. Вказаний позов надійшов до суду 29 листопада 2023 року. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Володимирецького районного суду Рівненської області від 15 січня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Розгляд справи здійснюється за відсутності сторін, без фіксування судового засідання технічними засобами, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. [PERSON] в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Належним чином повідомлений представник Полицької сільської ради Вараского району Рівненської області в судове засідання не з`явився. Згідно п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав: Судом встановлено, що згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯГ №379598, [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 4,33 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Ромейківської сільської ради Володимирецького району Рівненської області (на даний час Полицької сільської ради Вараського району Рівненської області). [PERSON] померла [INFO] . Згідно довідок №03, №04 від 02.02.2023, виданих Полицькою сільською радою Вараського району Рівненської області, [PERSON] , на день смерті була зареєстрована в [ADDRESS] та до складу її сім`ї належав співжитель [PERSON] . Відповідно до довідки №367/01-06 від 16 березня 2023 року, виданої завідувачем Володимирецької державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , у Володимирецькій державній нотаріальній конторі Рівненської області згідно даних зі Спадкового реєстру, спадкову справу не заведено. [PERSON] помер [INFO] . Як зазначено в довідках №09,10 від 02.02.2024, виданих Полицькою сільською радою Вараського району Рівненської області, [PERSON] , на день смерті (актовий запис №08 від 30.10.2008) був зареєстрований в [ADDRESS] та проживав одиноко. Згідно довідки про коло спадкоємців №360/01-06 від 30 березня 2023 року, виданої завідувачем Володимирецької державної нотаріальної контори, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , у Володимирецькій державній нотаріальній конторі Рівненської області згідно даних зі Спадкового реєстру, заведено спадкову справу. Коло спадкоємців складається з [PERSON] . Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159013437, №159010815 від 11.03.2019, [PERSON] зареєстрував 04.03.2019 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, та земельну ділянку, кадастровий номе 5620888600:01:002:0176 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що за адресою [ADDRESS] . Згідно акту опитування свідків [PERSON] , [PERSON] від 02.02.2023, справжність підписів, яких засвідчено старостою Ромейківського старостинського округу Полицької сільської ради Васильчуком С.М., останні підтвердили, що [PERSON] дійсно купив будинок у [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Умови набуття права власності за набувальною давністю передбачені у статті 344 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої та другої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Відповідно до статті 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15-ти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється у порядку, встановленому цим Кодексом. Можна підсумувати, що умовами набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю є: 1) добросовісність користування земельною ділянкою, яке полягає у невчиненні особою перешкод власнику земельної ділянки у реалізації ним свого права власності на це майно протягом 15 років; 2) відкритість користування, яке має бути очевидним для усіх інших осіб; 3) безперервність користування протягом 15 років; 4) відсутність документів, які б свідчили про наявність у громадянина прав на цю земельну ділянку. Відсутність будь-якого з перерахованих елементів виключає можливість набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі №729/608/17) Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна тривалість володіння складає десять років, на земельну ділянку 15 років. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження№ 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18), від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18). Окрім того, враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Встановлені судами обставини свідчать про те, що позивач був обізнаний про те, що власником земельної ділянки, яка є предметом спору та на яку він просить визнати право власності за набувальною давністю, була [PERSON] , тому не можна вважати володіння позивачем земельної ділянки, яка залишилась після смерті [PERSON] , добросовісним. Смерть [PERSON] та відсутність спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті останньої, не давали [PERSON] підстав для того, щоб вважати користування чужим майном правомірним. Окрім того, позивач стверджує, що користується спірною земельною ділянкою, після купівлі житлового будинок, що в [ADDRESS] у [PERSON] , який помер в 2008 році. Однак, згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159013437, [PERSON] зареєстрував право власності на вищевказане нерухоме майно 04.03.2019. Положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При складенні рішення суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Враховуючи умови\~набуття права\~власності на\~земельну ділянку\~за набувальною\~давністю,\~а також\~те,\~що позивачем\~не надано\~належних та\~допустимих доказів\~на підтвердження\~факту користування\~ним спірною\~земельною ділянкою\~протягом 15\~років, також останнім не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed