Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони у справі є батьками [PERSON] [INFO] . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2018 року, шлюб, зареєстрований між ним та [PERSON] було розірвано. Після розірвання шлюбу, неповнолітній син [PERSON] залишився проживати з матір`ю. Однак, в квітні 2022 року відповідач разом з новою родиною виїхала до іншої країни, а їх спільна дитина стала проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . На підставі викладеного просить визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] . Після надходження та реєстрації зазначеного позову, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 05 жовтня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Зобов`язано орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації надати суду висновок на розв`язання спору щодо визначення місця проживання дитини. Сторонам надіслано копію ухвали суду, відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву, третій особі пояснення щодо позову. Не погоджуючись з позовними вимогами 04.05.2023 року (вх. № 12270) представник відповідача адвокат Боднар Н.А. подала відзив на позовну заяву, згідно якого , зазначила, що відповідач позовні вимоги не визнає. Представник вказує, що дійсно весь час після виїзду відповідача за кордон [PERSON] проживає з батьком, та протягом всього часу відповідач не намагалась змінити місце проживання дитини та не чинила перешкод щодо переведення дитини до іншої школи, що наближена до місця проживання батька дитини. Представник вказує, що між сторонами у справі відсутній будь-який спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки дитина і так весь час проживає з батьком, а мати не чинить будь-яких перешкод в цьому. Однак, представник відповідача зазначає, що відповідач позов не визнає з правових підстав, оскільки право на захист можливе уразі його порушення, невизнання або оспорювання (а.с.65-84). На адресу суду 28.07.2023 року (вх. № 21017) надійшов лист за підписом заступника голови Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради щодо можливості розгляду справи у відсутність представника та висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.91-94). Крім іншого, 21.08.2023 (вх. № 23403) на адресу суду надійшла заява представника відповідача про залишення позову без розгляду, яка обґрунтована тим, що позивач повторно без зазначення поважності причин не прибув до судового засідання (а.с.95-97). Ухвалою суду від 21 серпня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи до судового розгляду по суті (а.с.102-103). На адресу суду через систему «Електронний суд» 09.10.2023 року (вх. № 29052) за підписом представника відповідача адвоката Боднар Н.А. надійшли додаткові пояснення у справі. Згідно яких представник зазначила, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим, зазначила, що за відсутності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, висновок орган опіки та піклування взагалі не мав права складати (а.с.111-113). В подальшому, на адресу суду 07.12.2023 року (вх. № 9690) надійшли письмові пояснення представника позивача адвоката Пудлінської Л.І. Згідно письмових пояснень представник позивача зазначила, що висновок органу опіки та піклування є повним та достатньо обґрунтованим. Також зазначила, що посилання представника відповідача на відсутність спору щодо заявлених позовних вимог носить характер припущення, оскільки не визнання та заперечення щодо позову вже свідчать проте, що між сторонами існує спір з приводу визначення місце проживання дитини (а.с.133-135). Також, 08.12.2023 року (36587) надійшли додаткові пояснення у справі, за підписом представника відповідача. Згідно яких представник зазначила, що висновок органу опіки та піклування є необґрунтований, оскільки в ньому міститься твердження про відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини та доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Представник повторно зауважила, що за відсутності спору між батьками висновок органу опіки взагалі не потрібен, та суди за таких умов взагалі дану категорію справ мають розглядати без участі органу опіки та піклування. Просила врахувати, що між сторонами відсутній реальний спір, перебування відповідача в літку 2023 року в Україні, не спричинило будь яких суперечностей щодо проживання дитини з батьком, а тому відповідач просить відмовити в задоволенні позову з підстав відсутності порушеного права позивача, яке потребує захисту. Відповідач зустрічний позов про визначення місця проживання дитини не подала, що свідчить про відсутність спору (а.с.136-138). В подальшому, 20.02.2024 року (вх. № 5681) на адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Пудлінської Л.І. про долучення до матеріалів справи характеристики відносно сина сторін у справі (а.с.153-155). Чергове судове засідання у справі призначено на 20 лютого 2024 року, сторони до суду не з`явились. На адресу суду надійшла заява представника позивача адвоката Пудлінської Л.І. про розгляд справи за відсутності сторони позивача, згідно якої представник зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.156). Представник відповідача [PERSON] адвокат Боднар Н.А. також звернулась із заявою щодо можливості розгляду справи за відсутності сторони відповідача, з урахуванням наданих заперечень щодо позовних вимог (а.с.127-128). Представник третьої особи органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації також звернувся до суду з листом щодо можливості розгляду справи за відсутності третьої особи, згідного якого зазначеного, що третя особа просить прийняти рішення з урахуванням прав та інтересів дитини (а.с.91). Отже, судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомлені, представники сторін звернулись до суду з заявами про розгляд справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи судом не встановлено. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визначення місце проживання сина [PERSON] , [INFO] з батьком - [PERSON] , позивач зазначив, що мати сина у квітні 2022 року разом з новою родиною виїхала до іншої країни, а спільна дитина стала проживати з батьком за адресою: [ADDRESS] . Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON] народився [INFO] , батьками дитини зазначені: [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Судом встановлено, що заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23.07.2018 року (справа 523/8936/18) шлюб між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ), який зареєстрований 23 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 55- розірвано (а.с.10-11). Рішення суду набрало законної сили 23.08.2018 року. Згідно копії свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 12.02.2019 року, актовий запис № 129, після державної реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.9). Як встановлено матеріалами справи, що й відповідно не заперечувалось стороною відповідача та відповідно підтверджено письмовим відзивом на позовну заяву, відповідач 02.04.2022 року перетнула державний кордон України пункт пропуску Маяки-Удобне, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України від 11.11.2022 року. Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначила, що питання між колишнім подружжям щодо місця проживання їх спільної дитини визначено добровільно та між сторонами відсутній спір з приводу проживання сина з батьком, а відтак відповідач зазначає, що спір між сторонами відсутній, а даний позов подано з підстав визнання місця проживання дитини з батьком на майбутнє, тобто після повернення відповідача зі Швейцарії. Також, заперечуючи з приводу задоволення позовних вимог представник відповідача зазначила, орган опіки та піклування склав та надав суду не повний висновок щодо вирішення спору, крім іншого, орган опіки та піклування взагалі не мав права в даному випадку складати висновок, оскільки між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини. Судом досліджується висновок органу опіки та піклування від 20.07.2023 року, згідно якого орган опіки та піклування Суворовської (нині Пересипської) районної адміністрації ОМР вважає доцільним визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] (а.с.92-94). Суд погоджується з твердженнями представника відповідача щодо того, що висновок є не повним через не надання документів, та не проведення оцінки потреб сім`ї/дитини за місцем проживання батьків. Разом з цим, судом встановлено, що дитина проживає з батьком та батько займається вихованням сина. Зазначені обставини також стороною відповідача не заперечувались, оскільки зі слів представника відповідача, відповідач домовилась з позивачем щодо проживання сина з батьком на час відсутності матері, та відповідно позивач на час проживання дитини з ним не сплачує аліменти на утримання дитини. Так, представником позивача надано до суду характеристику [PERSON] , [INFO] , учня 3-А класу Одеського ліцею № 12 Одеської міської ради за підписом директора ліцею [PERSON] та класного керівника [PERSON] . Згідно характеристики встановлено, що дитина старанно вчиться, бере активну участь у житті класу, є активним, доброзичливим, товариським, розсудливим, дисциплінованим, самостійним. Правила поведінки виконує. Вихованням сина займається батько, який відповідно ставиться до своїх обов`язків, систематично контролює навчання, цікавиться успіхами. Регулярно відвідує батьківські збори та виконує рекомендації вчителя (а.с.155). Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 18, частини 1 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Національне законодавство також відображає принцип пріоритетності прав та інтересів дитини, зокрема, статтею 7 Сімейного кодексу України закріплено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Закон України «Про охорону дитинства» визначає, що забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. При цьому, частиною 1 статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом частини 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 160, ч. ч. 1, 2 ст. 161 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначають за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначають за спільною згодою батьків і самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначає вона сама. На підставі частин 1 і 2 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Звернення до суду відбувається шляхом подачі позовної заяви з необхідними документами позивачем (тим з батьків, хто звертається до суду з позовною заявою і бажає, щоб з ним залишилася проживати дитина) до відповідача, тобто іншого з батьків. Позови, про визначення місця проживання дитини пред`являються в порядку цивільного судочинства до суду першої інстанції за зареєстрованим місцем проживання чи місцем перебування відповідача. При розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Під час розгляду справ вказаної категорії суди мають ураховувати цілу низку обставин, зокрема: умови проживання, психоемоційний стан дитини, поведінку батьків щодо дитини, висновок органу опіки та піклування, погляди дитини, її індивідуальне сприйняття, оточення, становище, особисту прихильність дитини до кожного з батьків, вік дитини, стан її здоров`я, сталі соціальні зв`язки дитини, місце її навчання, психологічний стан, бажання дитини на проживання з одним із батьків, особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання та розвитку, тощо. Варто зазначити, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Сімейним кодексом України, зокрема статтею 141 передбачено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини,\~так,\~мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов`язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Судом встановлено, що малолітній [PERSON] з квітня 2022 року за згодою батьків проживає разом з батьком, та відповідно з квітня 2022 року дитина перебуває на утримання та вихованні батька. Статтею 157 СК передбачено, що питання з приводу виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до вимог ст.160 СК України «місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини». Згідно матеріалів справи встановлено, що відповідач у справі в липні 2023 року відвідала сина та відповідно до наданих копій фотографій проводила з сином час, суду надано копій фото з відпочинку. Зазначені обставини свідчать проте, що батьки малолітнього хлопчика з повагою відносяться до виконання кожним з них батьківських обов`язків щодо виховання та спілкування з дитиною. Відповідно до норм Сімейного Кодексу України сімейні відносини будуються на засадах справедливості, добросовісності, розумності, відповідності моральним засадам суспільства і мають здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.8 закону «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У п.1 ст.9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону та процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї або коли батьки проживають роздільно й необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, виконують їх державні чи приватні установи, що займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні чи законодавчі органи, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Особливе значення має питання про місце проживання дітей за умови окремого проживання батьків. Вирішення цього питання може істотно впливати на обсяг здійснення батьківських прав одним із батьків, оскільки більш повно повноваження з виховання дитини виконує той із батьків, з яким залишається проживати дитина. Причиною окремого проживання батьків може стати розірвання їх шлюбу або інші обставини, наприклад вимушене проживання в різних населених пунктах тощо. За окремого проживання батьків місце проживання їх неповнолітніх дітей відповідно до ст. 160 СК визначається за згодою батьків. За відсутності такої згоди спір між батьками щодо місця проживання дітей може вирішуватися судом на вимогу одного з них. З огляду на зазначене, судом вставлено, що батьки малолітнього [PERSON] проживають окремо, відповідач з 2022 року проживає за межами України, дитина проживає з батьком. При розгляді справ щодо місця проживання дитини судом насамперед враховуються інтереси самої дитини, а саме: сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що дитина проживає з батьком, який забезпечує дитині належні умови для проживання, розвитку та навчання, що в повній мірі відповідає та не суперечить інтересам дитини, судом враховується те, що батьки добросовісно та відповідально ставляться до своїх батьківських обов`язків, разом з цим, з урахуванням принципу розумності та забезпечення максимального урахування інтересів дитини, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, оскільки задоволення позову шляхом визначення місця проживання дитини з батьком, буде відповідати максимально можливим інтересам дитини. Відповідно до\~вимог ч.ч.\~1,5,6\~ст.\~81\~ЦПК України,\~кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом; докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Суд, оцінює усі докази в сукупності, а тому, враховуючи наявність належних доказів щодо підтвердження вини та причинно-наслідкового зв`язку з наявністю, як матеріальної так і моральної шкоди, підтвердженим страховим випадком, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме, в частині стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди, в іншій частині позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Судом не вирішується питання щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат, оскільки позивачем не було заявлено щодо розподілу судових витрат.

Outcome: approved