Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

23 травня 2023 року до суду звернувся адвокат Нємна Т.І., яка діє в інтересах позивача [PERSON] , з позовною заявою до [PERSON] про зменшення розміру аліментів, в якій просить зменшити розмір аліментів, що стягується з [PERSON] , на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі №2-4055/11 від 09.12.2011 року на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] до 1/6 частки віх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання цим рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що у проваджені Шевченківського районного суду м. Запоріжжя знаходилась цивільна справа № 2- 4055/11 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліментів у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 30.11.2011 до досягнення повноліття. На сьогоднішній день у позивача на утримані також перебуває ще одна дитина, що підтверджується судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 336/3825/20 від 18.08.2020 року, згідно якого з позивача на користь [PERSON] , [INFO] РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] також стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку до повноліття дитини. Позивач всі рішення суду по стягненню аліментів виконував належним чином. Після вторгнення країною терористом на наші землі, дохід позивача значно зменшився нажаль не може здійснювати виплати аліментів у тому розмірі, який йому було встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-4055/11 від 09.12.2011р. та вимушений звернутися до суду з позовною заявою про зменшення розміру аліментів. Беручи до уваги перебування на утримані позивача ще однієї дитини, вважає, що за рішенням суду повинно бути зменшено розмір аліментів, які з нього стягуються на користь відповідача з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено та передано судді Петренко Л.В. 29 травня 2023 року позовну заяву [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Нємна Т.І. про зменшення розміру аліментів залишено без руху та надано п`ять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. 12 червня 2023 року до суду від представника позивача надійшла заява про усунення і виправлення недоліків, недоліки позовної заяви усунуто. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 14 червня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. Призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання. Підготовче судове засідання неодноразово відкладалося, зокрема надавалася можливість відповідачу подати відзив на позовну заяву та необхідні докази на спростування обставин викладених в позовній заяві. Жодних заяв чи клопотань від відповідача не надходило. Відзиву на позовну заяву відповідач не надав. Інших заяв чи клопотань від учасників справи до суду не надходило. Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 листопада 2023 року закрито підготовче провадження на призначено справу до судового розгляду по суті. Встановлено порядок дослідження доказів: заслухати вступне слово учасників справи, дослідити письмові докази у даній справі. Позивач в судове засідання не з`явився про час та місце судового розгляду належним чином повідомлений. Від представника позивача надійшла заяву про проведення судового засідання за його відсутності та відсутності позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. [PERSON] в судове засідання 18 січня 2024 року о 09-00 год. та 16 лютого 2024 року о 09-00 год. не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлялась за зареєстрованим місцем проживання, проте до суду повертались поштові відправлення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, що підтверджується довідками ф. 20 щодо причин повернення. Судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (пункт 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Умови проведення заочного розгляду справи визначені ст. 280 ЦПК України, де передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. В даному випадку наявна вся сукупність умов для проведення заочного розгляду справи, а тому суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, дійшов наступного висновку. Згідно з частинами першою, другою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 статті 12 ЦПК України та частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 23.07.2006 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2011 року у справі № 0827/2-4055/11, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 30 листопада 2011 року. [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.11.2014 року. 18 серпня 2020 року судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (ЄУН 336/3825/20, провадження № 2-н/336/371/2020) cтягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 липня 2020 року до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. Відповідно до довідки про доходи [PERSON] за період з січня 2022 року по грудень 2022 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 242710,44 грн., сума отримана, після утримання податків та відрахування аліментів, становить 95468,77 грн., що підтверджується довідкою виданою ПАТ «Запоріжсталь» Директором персоналу [PERSON] . Відповідно до довідки про доходи [PERSON] за період з січня 2023 року по квітень 2023 року йому нараховано заробітну плату в розмірі 82189,28 грн., сума отримана, після утримання податків та відрахування аліментів, становить 32118,88 грн., що підтверджується довідкою виданою ПАТ «Запоріжсталь» Директором персоналу [PERSON] . Вказані обставини на думку позивача є підставою для зменшення розміру аліментів, проте з такими доводами позивача суд не погоджується з наступних підстав. Згідно ч. 2 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Частиною 1 статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 51 Конституції України передбачено обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Крім того, в ст. 180 СК України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-Х1І від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин 7, 8 статті 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Відповідно до ч. 1ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного духовного і соціального розвитку. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 p., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відображене в українському законодавстві. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Положення Сімейного кодексу України регулюють відносини з утримання між батьками й дітьми, між матір`ю й батьком дитини з метою затвердження почуття обов`язку батьків і дітей один перед одним і мають своєю спрямованістю створення в сім`ї сприятливих умов фізичного, розумового, морального, духовного й соціального розвитку дитини. Регулювання відносин батьків і дітей щодо утримання здійснюється відповідно до положень міжнародних правових актів, зокрема Конвенції про права дитини тощо і погоджується із загальними засадами регулювання сімейних відносин, закріпленими в ст. 7 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За положеннями ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2011 року у справі № 0827/2-4055/11, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття дитини, починаючи з 30 листопада 2011 року. Позивач [PERSON] є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, працює в ПАТ «Запоріжсталь», що підтверджується довідками про доходи. Позивач вказує, що в нього на утриманні перебуває ще одна дитина, у нього погіршився матеріальний стан, а тому вважає, що розмір аліментів за рішенням суду повинен бути зменшений з 1/4 до 1/6 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Також суд звертає увагу, що під час розгляду позову про зменшення розміру аліментів суд не переглядає рішення, яким стягнуто аліменти, а лише з`ясовує наявність обставин, які дають підстави для зменшення розміру аліментів. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. З аналізу зазначених правових норм також слідує, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 6 ст. 80 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Аналізуючи надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підстав для задоволення позову, передбачених ст. 192 СК України. Так, належних та допустимих доказів того, що [PERSON] не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивачем не надано. Посилання позивача на наявність у нього ще іншої дитини [PERSON] , [INFO] , від іншого шлюбу, на утримання якої на підставі судового наказу з нього стягуються аліменти, на переконання суду, не свідчить про погіршення його матеріального становища. Суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості, що позивач сплачує аліменти на утримання вказаних дітей, оскільки наявна заборгованість за виконавчим провадженням. Також позивачем не надано доказів наявності будь-яких додаткових витрат з його боку на утримання дітей, що б істотно погіршувало його матеріальне становище. Матеріали справи не містять доказів того, що за вказаним судовим рішенням позивач має заборгованість по аліментам. Розмір аліментів (1/4 частини його заробітку), які стягуються з позивача на утримання [PERSON] , [INFO] , (дитини від попереднього шлюбу) на підставі рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2011 року у справі № 0827/2-4055/11, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв`язку з тим, що з [PERSON] на підставі судового наказу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя (ЄУН 336/3825/20, провадження № 2-н/336/371/2020) від 18 серпня 2020 року, почали стягуватися аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 липня 2020 року до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , та суперечитиме його інтересам. Крім того, у такому разі, діти позивача будуть перебувати не в рівних умовах. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2021 року у справі N 715/2073/20 (провадження N 61-1031св21) зменшення розміру раніше стягнутих аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні інших дітей, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Позивачем не надано належних та допустимих доказів того факту, що його стан здоров`я свідчить про його непрацездатність. Позивач є працездатною особою, працює в ПАТ «Запоріжсталь» отримує стабільний дохід. Доказів про свій матеріальний стан, відсутність доходу чи зменшення заробітку позивач не надав, як і доказів того, що в зв`язку з погіршенням стану здоров`я він несе додаткові витрати на лікування чи оздоровлення. Крім того, позивачем не надано доказів відсутності у нього нерухомого чи рухомого майна, а також не отримання ним державної та соціальної допомоги, довідки з податкової про доходи тощо. До позовної заяви позивачем додано лише довідку про заробітну плату отриману від підприємства в якому останній працює за 2022 рік, та за чотири місяці 2023 року. В матеріалах справи відсутні докази фінансового становища позивача з моменту стягнення аліментів, а тому суд не може перевірити чи дійсно відбулося погіршення фінансового становища позивача. Інших належних та допустимих доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я,позивачем суду надано не було. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи та дослідивши зібрані у справі докази, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову [PERSON] , оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану - народження іншої дитини від іншого шлюбу, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Щодо судових витрат Згідно з ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при подачі вказаної позовної заяви немайнового характеру сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до п.2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються розподіл судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається судом на позивача.

Outcome: dismissed