Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

[PERSON] звернувся до Соснівського районного суду м. Черкаси з вказаною позовною заявою. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що 04 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики на суму 600 доларів США. Факт отримання відповідачем грошових коштів в сумі 600 доларів США підтверджується власноручно написаною останнім розпискою від 04 серпня 2020 року, згідно якої відповідач зобов`язується повернути позивачу грошові кошти в сумі 600 доларів США в строк не пізніше 30 серпня\~ 2020 року\~ за сплатою відсотків в розмірі 10% на місяць; у випадку прострочення відповідач зобов`язується повернути вказану суму з відсотками в розмірі 15% за кожен місяць прострочення. До цього часу відповідачем заборгованість перед позивачем не погашено. У зв`язку з невиконанням відповідачем грошових\~ зобов`язань, позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 11 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху; надано заявнику п`ятиденний строк для усунення недоліків. Позивач у визначений ухвалою суду строк усунув недоліки позовної заяви. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 19 вересня 2023 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. Позивач\~ та представник позивача адвокат Булатецький А.А. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за розпискою від 04 серпня 2020 року, з урахуванням відсотків, в розмірі 23 775 гривень 69 копійок, що станом на 12 липня 2023 року за офіційним курсом\~ НБУ еквівалентно 650,32 долара США; пені за прострочення зобов`язання в розмірі 111 873 гривні 60 копійок; три проценти річних в розмірі 2042 гривні; інфляційних в розмірі 11 692 гривні 82 копійки; понесених судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1493 гривні 84 копійки та понесених витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги\~ в розмірі 20 000 гривень, -\~ підтримали, з підстав , викладених в позовній заяві;\~ проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, шляхом направлення судових повісток на останню відому адресу його реєстрації, а також відповідно до вимог ч.10 ст.187 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - порталі Судової влади України. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України, в разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, однак, в судове засідання без поважних причин двічі не з`явився, відзиву чи заперечень щодо позовної заяви суду не надав. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній даних та доказів та ухвалити, за результатами її розгляду, заочне рішення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників судового процесу, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалось. Заслухавши позивача,\~ представника позивача, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, об`єктивно, безпосередньо у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до оригіналу власноручно написаної відповідачем та підписаної останнім\~\~ розписки від 04 серпня 2020 року, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Тальнівським РВ УМВС України в Черкаській області, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за якою останній проживає і фактично, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , отримав від\~ [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Тальнівським РВ УМВС України в Черкаській області, який\~ зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ,\~ фактично проживає\~ за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , 600 (шістсот) доларів США, які зобов`язувався повернути [PERSON] до 30 серпня 2020 року з відсотками 10% на місяць. У випадку прострочення\~ [PERSON] зобов`язувався повернути вказану суму з відсотками в розмірі 15% за кожен місяць прострочення. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогами\~ про\~ необхідність виконання грошових зобов`язань. Але, позивачем забов`язання\~ за договором позики до цього часу не виконані, отримані в позику\~ грошові кошти\~ до цього часу позивачу не повернуті. Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 28 січня 2019 року у справі №357/11170/16-ц, «відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.» Аналогічний правовий висновок міститься в постановах Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 від 02 липня 2014 року, у справі № 6-50цс16 від 24 лютого\~ 2016 року. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правового висновку, який міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 листопада 2018 року в справі № 212/3860/15-ц провадження № 61-6380св18 «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем\~\~ правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і, залежно від встановлених результатів, робити відповідні правові висновки. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позивача певної грошової суми.» Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України, при\~ виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст. 545 ЦК України, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця)\~ є належним доказом невиконання боржником зобов`язання щодо повернення позикодавцю отриманих в\~ позику грошових коштів. Згідно розписки від 04 серпня 2030 року, відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти у сумі 600 доларів США в термін до 30 серпня 2030 року зі сплатою\~ відсотків в розмірі 10 % на місяць. Враховуючи викладене, згідно умов договору позики, станом на 30 серпня 2020 року, відповідач зобов`язаний повернути позивачу грошові кошти в розмірі 650,32 доларів США, що станом на 12 липня 2023 року згідно офіційного курсу НБУ (36,56 гривень за 1 долар США), становить 23775 гривень 70 копійок. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов?язковим для виконання сторонами. Докази виконання відповідачем грошових зобов`язань та повернення отриманих в позику грошових коштів позивачу матеріали справи не містять і сторонами суду не надано. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Умовами договору позики встановлений розмір відсотків, які зобов`язаний сплатити відповідач за користування отриманими в позику грошовими коштами у випадку прострочення виконання останнім грошових зобов`язань за договором позики. Згідно розписки\~ від 04 серпня 2020 року, у випадку прострочення\~ відповідач, зобов`язаний\~ повернути отримані в позику грошові кошти зі сплатою відсотків в розмірі 15% на місяць за кожен місяць прострочення. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України,\~ суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимог про стягнення з відповідача відсотків\~ в розмірі 15% щомісячно за період прострочення відповідача, тобто за період з 31 серпня 2020 року і до моменту звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою позивачем не заявлено. В зв`язку з неналежним виконанням грошових зобов`язань, позивачем нараховано відповідачу 3%\~ річних від простроченої суми за період з 31 серпня 2020 року по 12 липня\~ 2023 року в сумі 2042 гривні. Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вимоги про стягнення з відповідача трьох процентів\~ річних за весь час прострочення відповідача є необґрунтованими і безпідставними, оскільки умовами договору позики передбачений інший розмір\~ процентів, а саме: отриману в позику грошові кошти\~ в сумі 600 доларів США відповідач зобов`язуєтьсяся повернути позивачу до 30 серпня 2020 року з відсотками 10% на місяць. У випадку прострочення\~ відповідач зобов`язується повернути вказану суму з відсотками в розмірі 15% за кожен місяць прострочення. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення інфляційних\~ в розмірі 11 692 гривні 82 копійки. Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. В такому разі, сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Проте оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таким чином, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц,\~ постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постанові від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; постанові від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; постанові\~ від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц, постанові від 11 жовтня 2018 року у справі № 905/192/18. Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює окремі види зобов`язань, що узгоджується з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц (пункт 26). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, вимоги про стягнення з відповідача інфляційних ж необгунтованими і безпідставними і задоволенню не підлягають. Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення пені в розмірі 111 873 гривні 60 копійок. Розрахунок пені в позовній заяві відсутній. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до\~ ч.1 ст. 547 «Форма правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання» ЦК У країни, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Згідно ч.1 ст. 549 «Поняття неустойки» ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Згідно ч.3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Розписка від 04 серпня 2020 року не містить умов про сплату пені\~ у відсотках за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.2 ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення з відповідача пені за прострочення виконання\~ грошового зобов`язання є необґрунтованими і безпідставними. Позивач\~ звернувся до суду з клопотанням про виклик\~ свідків. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада\~ 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виходячи «зі змісту абзацу\~ другого частини\~ першої\~ статті\~ 218\~ ЦК України,\~ не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення\~ факту\~ вчинення\~ правочину або\~ оспорювання\~ окремих його частин,\~ а й факт його вчинення,\~ а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК)». В судовому засіданні позивач та представник позивача адвокат Булатецький А.А. від виклику свідків відмовились. Згідно ч.4 ст. 12 ЦПК України,\~ кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача фактично понесених судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги, в розмірі 20 000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п.1) ч.3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон), гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №751/3840/15-ц: «На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); розрахунок наданих послуг; документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.). Саме наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.» На підтвердження розміру фактично понесених витрат на правову допомогу представником позивача надано суду наступні документи: - ордер; - договір про надання правової допомоги від 10 липня 2023 року з додатками в тому числі: - додаток №1 «Тарифи та послуги (гонорар)»; - додаток № 2 «Опис - калькуляція до договору від 10 липня 2023 року № 10 надання послуг та або виконання робіт»; - додаток №3 «Акт приймання - передачі наданих послуг». Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 19 квітня 2023 року у справі №760/10847/20-ц, «для визначення розміру витрат на правничу допомогу, з метою розподілу судових витрат, учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому, витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України). Саме такою є правова позиція Верховного Суду, висловлена Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).\~ Зазначена правова позиція є незмінною, вона безпосередньо передбачена положеннями пункту 1 частини другої статті 137, частини восьмої статті 141 ЦПК України». Відповідачем клопотання про невідповідність понесених витрат, зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, не заявлялось. Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 24 січня 2022 року у справі №757/36628/16-ц, «відповідно до частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності\~\~\~ та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу,\~ з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19. Відповідно до ч.8 ст. 142 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду». Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки № 40 від 12 липня 2023 року, позивачем при звернення до суду з вказаною позовною заявою сплачено судовий збір в сумі 1495 гривень. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, відповідно до вимог ч.1 та ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути частину судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, пропорційно розміру задоволених\~ позовних вимог. Так, 23775 гривень 69 копійок (вимоги позивача, які підлягають задоволенню) відповідає 15,92 % від заявленої ціни позову - 149 384 гривні 11 копійок, отже саме такий відсоток від понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, що в грошовому еквіваленті становить 238 гривень (15,92% від суми 1495 гривень). Згідно ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 23775 гривень 69 копійок (вимоги позивача, які підлягають задоволенню) відповідає 15,92% від заявленої ціни позову - 149 384 гривні 11 копійок, отже саме такий відсоток від понесених позивачем судових витрат, пов`язаних з наданням останньому професійної правничої допомоги, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача, що в грошовому еквіваленті становить 3 184 гривні (15,92% від суми 20 000 гривень). Згідно ч.4 ст. 12 ЦПК України,\~ кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України,\~ суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вимог про стягнення з відповідача процентів\~ в розмірі 15% щомісячно за період за період, починаючи з 31 серпня 2020 року і до моменту звернення позивача до суду з вказаною позовною заявою, позивачем не заявлено. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 192, 202, 207, 509, 510, 524, 525, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 629, 640, 533, 546, 547, 549, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,\~ та

Outcome: partial