Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат та просила суд стягнути з [PERSON] на користь маслини [PERSON] три відсотки річних у розмірі 28\~187,01 грн. та інфляційні втрати у розмірі 145\~749,15 грн.. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивача зазначила, що Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 року по справі № 2/413/1447/12 рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2012 року було скасовано та ухвалено нове рішення, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в сумі 403 817,12 грн. та витрат на проведення експертизи в сумі 11 647,00 грн. 29 серпня 2020 року позивач змінила прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». На виконання даного рішення, яке набрало законної сили з 16.10.2012 року, Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 31.10.2012 р. був виданий виконавчий лист по справі № 2-2482/11/0408 для пред`явлення до примусового виконання. Даний виконавчий лист спочатку був пред`явлений до Жовтневого районного відділу Державної виконавчої служби м. Кривого Рогу. На теперішній час виконавчий лист перебуває на виконанні у приватного виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Ванжи О.В. (виконавче провадження № 64436802). Відповідач не виконував судове рішення, у зв`язку з чим, за рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.11.2021 року по справі №212/3089/21 було стягнуто з відповідача на користь позивача за прострочення виконання рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2012 року по справі №2-2482/11 (провадження 2/408/628/12) 3 % річних у розмірі 41\~938,38 грн., інфляційні нарахування у розмірі 74\~691,60 грн. Дане рішення набрало законної сили 07.12.2021 року. Виконавчий лист по вказаній справі було пред`явлено до виконання приватному виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Ванжі О.В. (виконавче провадження №68012259). Дані виконавчі провадження було об`єднано в зведене виконавче провадження №68015106. Станом на 11.01.2024 року в межах примусового виконання виконавчого провадження №68012259 стягнуто суму в розмірі 1768,77 грн.На теперішній час судове рішення є невиконаним в повному обсязі. Залишок боргу відповідача на користь позивача станом на 18.01.2024 р. становить - 403 484,44 грн. Враховуючи викладене, Позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь станом на 18.01.2024 року три відсотків річних та інфляційні втрати. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 січня 2024 року, вказана справа надійшла до провадження суддя Віктрович Н.Ю. Ухвалою суду від 30 січня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач повідомлялася належним чином про перебування в провадженні суду даної цивільної справи, шляхом направлення судом ухвали суду про відкриття провадження від 30 січня 2024 року, яка повернулась на адресу суду 23 лютого 2024 року з поштового відділення, з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до ч. 3, 5, 8, 11 ст. 128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Враховуючи вимоги даної норми закону суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи положення ч.4 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України, ст.17\~Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~при розгляді справи, ч.1\~ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами,утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу,та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людиниу справі "ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії" (AlimentariaSandersS.A.v.Spain). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Згідно ч. 8 ст.\~178\~ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У відповідності до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлялася про перебування в провадженні суду даної справи. Однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін, - не подала, крім того, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимогист. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Частина 5 статті 11 ЦК України встановлює, що цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 - 2 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1, ч. 3 статті 14 цього ж Закону, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, необхідними умовами застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України є встановлення факту перебування сторін у зобов`язальних правовідносинах, грошовий характер зобов`язання, факт порушення боржником виконання зобов`язання. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12 рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2012 р. було скасовано та ухвалено нове рішення, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в сумі 403 817,12 грн. та витрат на проведення експертизи в сумі 11 647,00 грн. На виконання даного рішення, яке набрало законної сили з 16.10.2012 р., Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу 31.10.2012 р. був виданий виконавчий лист по справі № 2-2482/11/0408 (провадження № 2/408/628/12) для пред`явлення до примусового виконання. Відповідно до додаткового рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 травня 2013 року визнано за [PERSON] право власності на оздоровчий комплекс, сторожку, бокси-майстерню, розташованих за адресою [ADDRESS] , загальною вартістю 1247227,6 грн. Виконавчий лист перебуває на виконанні у приватного виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Ванжи О.В., виконавче провадження № 6443680. Сторони у даній справі є кредитором та боржником у зобов`язанні, що випливає із рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12. Отже матеріалами справи підтверджується факт перебування позивача і відповідача у зобов`язанні. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Таким чином, зобов`язання відповідача сплатити позивачеві грошові кошти, яке випливає з рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12 є грошовим, а тому на нього поширюється положення ч. 2 статті 625 ЦК України. При цьому суд зазначає, що ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстави виникнення такого зобов`язання, передбаченої актами цивільного законодавства. Відповідних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові по справі № 686/21962/15-ц від 16.05.2018 року. Щодо встановлення факту порушення боржником виконання грошового зобов`язання суд зазначає наступне. Рішення суду, яким підтверджується перебування сторін у правовідносинах грошового зобов`язання, в яких відповідач є боржником, набрало законної сили 09.08.2021 року. Відповідно до ст. 1291\~Конституції України, Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Згідно статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Виходячи з ч. 1 2 статті 273 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12 рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 13.03.2012 р. було скасовано та ухвалено нове рішення, зокрема, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію в сумі 403 817,12 грн. та витрат на проведення експертизи в сумі 11 647,00 грн. Отже, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12 набрало законної сили 16.10.2021 року. З цього моменту у відповідача виник обов`язок здійснити виконання грошового зобов`язання. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.11.2021 року по справі №212/3089/21 було стягнуто з відповідача на користь позивача за прострочення виконання рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13.03.2012 року по справі №2-2482/11 (провадження 2/408/628/12) 3 % річних у розмірі 41\~938,38 грн., інфляційні нарахування у розмірі 74\~691,60 грн. Дане рішення набрало законної сили 07.12.2021 року. Відповідно до Постановиприватного виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Ванжі О.В. від 28 грудня 2021 року в порядку примусового виконання виконавчого листа №212/3089/21 від 20.12.2021 року (ВП №68012259) відкрито виконавче провадження. . Відповідно до Листа вих. №01-29/227 від 11.01.2024 року за підписом приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа О.В., виконавчі провадження було об`єднано в зведене виконавче провадження №68015106, станом на 11 січня 2024 року в межах примусового виконання зведеного виконавчого провадження стягнуто сума в розмірі 1768,77 грн., тобто залишок нестягнутої заборгованості складає 518\~316,15 грн. На підставі викладеного, суд констатує факт триваючого порушення відповідачем виконання грошового зобов`язання у період з 21.09.2021 року по 18.01.2024 року, що є підставою для застосування до останнього наслідків, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Із набранням рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.10.2012 р. по справі № 2/413/1447/12 законної сили, у відповідача виникло зобов`язання з виплати позивачеві грошових коштів, строк виконання якого настав, а у позивача право вимагати виконання цього зобов`язання та нараховувати інфляційні витрати та 3% річних до дня повного виконання зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Суд вважає, що інше тлумачення актів цивільного законодавства в цій частині буде суперечити засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки позбавляє позивача права на отримання передбаченої законом компенсації за неправомірне користування боржником належними кредиторові грошима. Окрім того, суд не може погодитись із доводами відповідача про припинення основного зобов`язання шляхом виконання з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи з ч. 1 статті 526 ЦК України, під виконанням зобов`язання належним чином слід розуміти виконання зобов`язання відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Строк виконання зобов`язання, підтвердженого рішенням суду, наступає із набранням законної сили рішенням, на що вказує ч. 2 статті 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів». Виходячи з наведеного, відповідач не здійснив виконання зобов`язання у встановлений строк, що не дозволяє таке зобов`язання визнати виконаним належним чином, та вважати припиненим, що виключає відмову у задоволенні позовних вимог з цієї підстави. Наданий позивачем розрахунок інфляційний втрат перевірений судом та сумнівів не викликає, відповідач проти обґрунтованості розрахунку заперечень не висловив. Підсумовуючи викладене, враховуючи фактичні обставини справи та наведені норми законодавства, суд доходить висновку про задоволення позову у повному обсязі, як обґрунтованого та підтвердженого наявними у матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 1 2, 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, пункт 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача доведено факт протиправного невиконання (неналежного виконання), фактично ухилення відповідача від виконання зобов`язань, в т.ч. не належного виконання рішення суду, яке набрало законної сили та є чинним, а тому суд вважає, що наявні законні підстави для стягнення із відповідача на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних, в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України, в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1768,27 грн.

Outcome: approved