Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів. Позовні вимоги мотивував тим, що він є одноосібним власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом, виданим 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А., реєстраційний № 340. Його право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. Право власності на житло Позивач отримав на підставі Акта про проведені електронні торги згідно Закону України «Про виконавче провадження», внаслідок купівлі цієї квартири на відкритих електронних торгах. Раніше вказана квартира належала на праві власності [PERSON] . Відповідно до Витягу від 07.02.2022 року № 78977622 з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, виданого за адресою: [ADDRESS] - зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні. 27.09.2021 року між ним та [PERSON] укладено договір оренди квартири. За договором оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Передача Квартири в оренду за Договором оренди здійснюється сторонами 01.10.2021 року. Строк оренди квартири за Договором оренди складає 2 роки 6 місяців. Обчислення строку оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі квартири та закінчується в день підписання Сторонами Акту приймання-передачі повернення квартири (з оренди). При достроковому розірванні Договору цей строк відповідно зменшується. Плата за оренду за один повний календарний місяць користування квартирою складає суму в гривні, еквівалентну 560,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день проведення платежу. Плата за оренду сплачується Орендарем, не пізніше 25-го числа поточного місяця оренди. Вказав, що 28.09.2021 року він прибув до квартири [ADDRESS] для підготовки передачі квартири в оренду та здійснення перевірки показників і стану лічильників електро-, водопостачання, що знаходяться в квартирі та визначення об`єму будівельних робіт по поточному ремонту квартири, але потрапити в квартиру не зміг, оскільки в ній без жодних законних підстав, знаходиться [PERSON] . Як з`ясувалось згодом, відповідач зареєстрована та має на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , яку здає в оренду. Відповідач відмовилася виселятися з квартири, сплатити наявний борг за комунальні послуги по квартирі. Переговори між ними щодо добровільного звільнення відповідачем квартири є безрезультатними. Відповідач не являється власником цієї квартири та не є членом його сім`ї, має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві приватної власності. Вказав, що 01.05.2023 року рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/15798/22 його позовні вимоги до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено, вирішено виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] . В свою чергу, житлово-експлуатаційні підприємства здійснюють нарахування на оплату своїх послуг відповідно на власника квартири. Як наслідок, він з вини відповідача позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своєю власністю та змушений нести витрати за комунальні послуги за утримання квартири, якими користується відповідач. Він є одноосібним власником квартири, а відповідач не являється власником квартири, не є членом сім`ї власника. Відповідач має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] , між ним та відповідачем відсутні будь-які договірні правовідносини щодо правових підстав володіння та користування квартирою. Враховуючи відсутність будь-яких договірних правовідносин з [PERSON] , що дають їй право володіти та користуватися квартирою, вважає, що до правовідносин між ними, що виникли в зв`язку безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів за його рахунок, слід застосовувати положення ст. 1212 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає,що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочиномАналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19. Внаслідок чого, вважає, що за його рахунок з 01.10.2021 року по 31.08.2023 року відбулося щомісячне збереження [PERSON] належних до сплати йому коштів у розмірі 12 880 доларів США, що за курсом Національного Банку України станом на 31.08.2023 року складає суму 471 003,57 грн., виходячи з розміру щомісячної орендної плати, встановленої Договором оренди квартири від 27.09.2021 року. Отже, незалежно від наявності вини в поведінці [PERSON] , сам факт нездійснення нею йому грошової компенсації за володіння та користування його квартирою з 01.10.2021 року по 31.08.2023 року свідчить про втрату ним майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під категорію «виправдане очікування», що є загальновизнаною, у тому числі у практиці ЄСПЛ. Тому, просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно збережені кошти в розмірі 471 003,57 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору та витратам по оплаті правової допомоги. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 14 вересня 2023 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25 вересня 2023 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 25.01.2024 року до суду надійшли заперечення [PERSON] , в яких остання просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що договір оренди від 27.09.2021 року є підробкою, оскільки акт прийому-передачі квартири не підписаний, договір немає ціни і складений з порушенням законодавства України, оскільки такі договори укладається тільки в національній валюті. Окрім того, вказала, що в договорі оренди зазначена адреса: [ADDRESS] , і дата підписання 27.09.2021 року, хоча на цю адресу пр. Перемоги перейменовано рішенням Київради від 09.02.2023 року, тобто тільки через 1,5 роки проспект змінив назву. Окрім того, зазначила, що при розгляді справи № 759/3256/23 про визнання недійсним правочину і визнання торгів недійсними, позивач вказував про те, що йому та його родині немає де жити, і про договір оренди мова взагалі не йшла. Також вказала, що орендар до квартири ніколи не приходив, позивача вона також ніколи не бачила, ніяких перемовин з нею не вів, а вперше побачила його на засідання суду про примусове виселення в листопаді 2022 року. 25.01.2024 року до суду надійшли письмові пояснення позивача, подані його представником - адвокатом Горлатим О.В., в яких останній, посилаючись на висновок експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи від 06.02.2023 року № 3358/1 та на висновок експерта № 02/24 за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи у цивільній справі № 759/17265/23 від 18.01.2024 року, зменшив розмір позовних вимог та остаточно просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно збережені кошти в розмірі 226 395,00 грн., а також судові витрати по справі. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 25.01.2024 року прийнято заяву про зменшення розміру позовних вимог у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів. Постановлено в подальшому розглядати справу з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Горлатий О.В. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та письмових заявах по суті справі. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, просила в задоволені позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в її письмових заявах. Суд, заслухавши сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, з урахуванням заперечень відповідача та поданих доказів, які були також досліджені судом, з урахуванням заперечень сторін та поданих доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі ст. 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.09.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавською М.А. видано свідоцтво за № 340, яким відповідно до ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження» та на підставі акту про проведенні електронні торги, складеного державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) Компанцем Р.В. 25.08.2021 року, посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, що складається з: квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 5). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 276158746 від 22.09.2021 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (т. 1 а.с. 6). Згідно витягу з Реєстру територіальної громадим. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 07.02.2022 року, зареєстровані особи за вказаною адресою відсутні (т. 1 а.с. 7). Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29.04.1993 року (т. 1 а.с. 16). Також, судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.05.2023 року у справі № 759/15798/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08.11.2023 року, виселено [PERSON] з квартири [ADDRESS] (т. 1 а.с. 30-33, 60-65). Згідно актів ОСББ «Перемога 146» про фактичне проживання особи від 02.04.2023 року та від 13.10.2023 року за адресою: [ADDRESS] , фактично проживають [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з 22.09.2021 року і по теперішній час фактично не проживає (т. 1 а.с. 40-43). Спір у даній справі виник щодо заявленої до стягнення спірної суми, яку позивач кваліфікує як безпідставно збережені відповідачем кошти орендної плати за фактичне користування об`єктом (нерухомим майном), що належить йому на праві власності. З даного приводу суду зазначає наступне. Правовідносини з відшкодування шкоди (збитків) (правовідносини з деліктних зобов`язань) регламентовані, зокрема, положеннями глави 82 ЦК України; тоді як правовідносини, що виникають з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (правовідносини з кондикційних зобов`язань) - положеннями глави 83 цього Кодексу. Відповідно до положень п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; а ч. 1 ст. 319 цього Кодексу - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника майна. Частина 1 ст. 1166 ЦК України встановлює, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України. Отже, за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. На відміну від збитків, для стягнення яких підлягає доведенню наявність складу правопорушення, для висновків про наявність підстав для повернення безпідставно набутих коштів є встановлення обставин набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (потерпілого) та те, що набуття або збереження цього майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Отже, у разі коли особа користувалася майном без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим зберегла кошти, вона зобов`язана повернути ці кошти власнику майна на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. У цих висновках суд звертається до послідовно сформульованої правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постановах: від 23.05.2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18), від 20.11.2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18), від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), а також в постановах Верховного Суду від 14.01.2019 року у справі № 912/1188/17, від 21.01.2019 року у справі № 902/794/17, від 06.02.2019 року у справі № 922/587/18, від 26.06.2019 року у справі № 686/17335/18-ц (провадження № 61-4630св19), від 17.11.2021 року у справі № 686/23793/17 (провадження № 61-87св21). За змістом ч. 1 ст. 759, ч. 1 ст. 762 ЦК України користування майном здійснюється за договором найму (оренди) та є платним. Судом встановлено обставини використання відповідачем квартири [ADDRESS] без достатньої правової підстави - без укладення договору оренди. Таким чином, здійснюючи правову кваліфікацію спірних правовідносин, суд доходить висновку про те, що у заявленому у спорі відносини з фактичного користування відповідачем квартирою [ADDRESS] без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене, відповідач як фактичний користувач квартирою [ADDRESS] , що без достатньої правової підстави за рахунок власника цього майна зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування ним у наведений період, зобов`язаний повернути ці кошти власнику квартири на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. А тому, у спірних правовідносинах, що виникли з кондикційних зобов`язань, доведення вини відповідача не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна (спірної суми орендної плати) ним за рахунок іншої - позивача. Однак, в ході розгляду справи встановлено, що відповідач є колишнім власником квартири [ADDRESS] , яка була реалізована на електронних торгах при примусовому виконанні виконавчих листів № 760/8114/18 від 07.12.2020 року, виданих Київським апеляційним судом. Вказана квартира не була іпотечним майном, а була реалізована державним виконавцем в межах виконавчого провадження. Вказані обставини встановлені рішенням суду від 01.05.2023 року у справі № 759/15798/22, а тому в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у справі № 759/3256/23 заявлено вимоги про визнання недійсним правочину і визнання торгів недійсними. Рішення у даній справі, яке набрало законної сили, матеріали справи не містять. Одночасно, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач як на підставу позову про стягнення безпідставно збережених коштів посилався на укладений 27.09.2021 року між ним та [PERSON] договір оренди квартири (т. 1 а.с. 8-11). За договором оренди орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування: трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Передача Квартири в оренду за Договором оренди здійснюється сторонами 01.10.2021 року. Строк оренди квартири за Договором оренди складає 2 роки 6 місяців. Обчислення строку оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі квартири та закінчується в день підписання Сторонами Акту приймання-передачі повернення квартири (з оренди). При достроковому розірванні Договору цей строк відповідно зменшується. Плата за оренду за один повний календарний місяць користування квартирою складає суму в гривні, еквівалентну 560,00 доларів США за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України на день проведення платежу. Плата за оренду сплачується Орендарем, не пізніше 25-го числа поточного місяця оренди. Правове регулювання договорів оренди житлових приміщень в Україні встановлені у главах 58 «Найм (оренда)» та 59 «Найм (оренда) житла» ЦК України. При цьому вимоги гл. 59 ЦК України стосуються договорів найму (оренди) приміщень, які мають чітко визначене цільове призначення приміщення - для проживання. Тому при укладенні договору найму (оренди) житла слід керуватися положеннями гл. 59 ЦК України, які є спеціальними нормами права відносно положень гл. 58 ЦК України. Глава 59 ЦК України спрямована на реалізацію права кожного на оренду житла, передбаченого ст. 47 Конституції України. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець або орендодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Законодавець ототожнює поняття «найм» та «оренда». Саме тому застосування даних понять має сприйматись як застосування однієї і тієї самої правової конструкції. Договір є укладеним, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, коли сторони досягли згоди з усіх істотних його умов. Це означає за загальним правилом, що саме оферент має оцінити повноту та безумовність акцепту. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У договорі оренди житла мають бути прописані істотні умови, необхідні для такого роду договорів, зокрема, предмет договору (будинок або квартира із зазначенням конкретної адреси). Як вбачається з наданої позивачем копії договору оренди від 27.09.2021 року, предметом договору є трикімнатна квартира [ADDRESS] . В той же час, станом на 27.09.2021 року позивач у справі був власником квартири [ADDRESS] та Солом`янському районах міста Києва історичної назви пр. Берестейський мало місце рішенням Київської міської ради ІІ сесіє ІХ скликання від 09.02.2023 року № 5955/5996. Крім того, матеріали справи не містять доказів передання квартири в оренду, зокрема, відповідний акт, як визначено договором, не наданий позивачем. Отже, передача майна не відбулась. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обов`язок доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених ст. 86 ЦПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та необхідності надання оцінки належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності. Отже, позивач, який стверджує про порушення його прав, має надати суду докази у обсязі, достатньому для встановлення обставини, які свідчать, що через дії позивача він не отримав, на що розраховував, а відповідач отримав приріст майна без достатніх правових підстав. Враховуючи відкриття провадження у даній справі за позовною заявою [PERSON] , суд доходить висновку, що тягар доказування вказаних обставин покладається саме на позивача. Разом з тим, з урахуванням викладеного вище, суд надходить до висновку, що позивачем не доведено доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України своєї позиції. Так, суд критично оцінює та не приймає до уваги наданий позивачем договір оренди як неналежний доказ, оскільки договір оренди квартири від 27.09.2021 року викликає сумніви щодо його укладення саме 27.09.2021 року, так як правовстановлюючі документи на квартиру позивача не відповідають об`єкту оренди, визначеному договором станом на 27.09.2021 року. Тому, у суду відсутні підстави вважати, що між позивачем та гр. [PERSON] станом на 27.09.2021 року виникли правовідносини щодо оренди квартири. Крім того, як встановлено судом, відповідача виселено з квартири [ADDRESS] . Проте, матеріали справи не містять доказів того, що позивач через відсутність добровільного виконання відповідачем судового рішення звернувся до примусового виконання останнього, і в ході примусового виконання вжиті заходи виявились безрезультатними. Разом з тим, як вбачається, позивач ще до набрання законної сили рішення суду у справі № 759/15798/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги безпідставним збереженням відповідачем грошових коштів за його рахунок (за рахунок орендної плати відповідно до договору про оренду квартири від 27.09.2021 року). Таким чином, доводи позивача про порушення його прав та законних інтересів, яке полягає у збереженні без достатньої правової підстави відповідачем грошових коштів за володіння та користування квартирою за рахунок позивача, як власника квартири, позбавляє його доходу від використання належної йому квартири, не доведені належними доказами, адже, в ході розгляду справи позивачем не доведено в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України, того, що він намір та не зміг використати належну йому квартиру як об`єкт оренди. За таких обставин, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed