Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд скасувати обтяження у вигляді арешту нерухомого майна за № 5941285 від 31.10.2007 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, належного [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] . Позивач, як спадкоємець першої черги,\~ звернулась до приватного нотаріуса Корнійчук А.В. із заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка мотивована тим, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на все майно померлого накладений арешт № 5941285 від 31.10.2007 року. В подальшому було з`ясовано, що арешт на все майно, що належить [PERSON] було накладено на підставі виконавчого листа № 2-16850 від 04.12.2002 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БЦтепломережа» боргу в сумі 316,69 грн. Позивач зазначає, що заборгованість була сплачена батьком, на даний час по особовому рахунку за адресою: [ADDRESS] , відсутня заборгованість перед КП БМР «Білоцерківтепломережа». Позивач, як спадкоємець після померлого [PERSON] , позбавлена можливості оформити спадкові права, а тому просить суд скасувати обтяження у вигляді арешту. Ухвалою судді від 17.01.2024 року прийнято позовну заяву до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, відкрито провадження (а.с. 27-28). Позивач в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач, КП БМР «Білоцерківтепломережа», в судове засідання свого представника не направили, 13.02.2024 року на електронну адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що КП БМР «Білоцерківтепломережа» не заперечує щодо скасування обтяження у вигляді арешту нерухомого майна, у зв`язку з повним виконанням рішення суду по справі № 2-16850, згідно якого було стягнуто суму боргу 316,69 грн. з [PERSON] на користь КП БМР «Білоцерківтепломережа». А також ствердили, що [PERSON] зверталась до підприємства, у зв`язку з чим було видано довідку про відсутність заборгованості. Відповідач Білоцерківський\~ відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) в судове засідання свого представника не направили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, жодних заяв, клопотань суду не подали. Третя особа приватний нотаріус Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчук А.В. в судове засідання не з`явилась, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, жодних заяв, клопотань суду не подала. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] , виданим Білоцерківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ), актовий запис №1686\~ (а.с. 11). Встановлено, що [PERSON] , являється донькою [PERSON] та [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 28.06.1975 року Білоцерківським міським відділом ЗАГС, актовий запис № 1268 (а.с. 12). Встановлено, що [PERSON] 18.07.1992 року уклала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 13). Згідно свідоцтва на право власності на житло № [NUMBER] від 12.10.1994 року [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить право спільної часткової власності (по 1/4 частці) на квартиру [ADDRESS] (а.с. 14). З інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, шо на все майно [PERSON] накладено арешт, реєстраційний номер обтяження № 5941285, зареєстровано: 31.10.2007 13:51:42 за № 5941285 реєстратором: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора; підстава обтяження: постанова, вх.1430, 31.10.2007, ДВС м.Біла Церква, об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: [PERSON] ; заявник: Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора (а.с. 19). Згідно відповіді Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м.Київ) від 26.06.2023 року вих.№ 52729, перевіркою автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що у відділі на примусовому виконанні виконавчих листів про стягнення з [PERSON] , станом на дату надання відповіді не перебуває. А також зазначені підстави зняття арешту відділом ДВС, та можливість зняти арешт за рішенням суду (а.с. 15). Постановою приватного нотаріуса Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Корнійчук А.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , після померлого [PERSON] через наявність арешту (а.с. 17). Згідно відповіді завідувача Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори\~ Марини Мельничук від 26.09.2023 року № 2004/01-16 вбачається, що на підставі виконавчого листа № 2-16850 від 04.12.2002 року виданого Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БЦтепломережа» боргу в сумі 316,69 грн, накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] (а.с. 18). З довідки КП БМР «Білоцерківтепломережа»№ 141 від 14.12.2023 року вбачається, що по особовому рахунку № [NUMBER] на гр. [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , заборгованість за послуги теплопостачання, спожиті станом на 01.12.2023 року відсутня. Заборгованість у сумі 316,69 грн, згідно рішення суду № 2-16850 від 04.12.2002 року по особовому рахунку № [NUMBER] за вказаною адресою, оплачено (а.с. 16). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини. Згідно\~ ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину; якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців; відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. (Постанова Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 грудня 2021 року по справі № 554/5912/19-д провадження № 61-12594св21). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37). Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Підстави та порядок зняття арешту при виконанні рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно частин першої, другої статті 40 Закону № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно з ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Положеннями ч.ч. 4, 5 цієї статті передбачено, що підставами для зняття державним виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову, 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Зі змісту наведених вище норм вбачається, що\~ мета застосування процедури арешту майна боржника, для забезпечення реального виконання виконавчого документу. Тобто, існування арешту накладеного державним виконавцем дозволяє йому ефективно здійснювати дії щодо реального виконання виконавчих листів та інших виконавчих документів, упереджує недобросовісну поведінку боржника щодо уникнення сплати ним свого боргу шляхом реалізації або переоформлення належного йому рухомого та нерухомого майна. Таким чином, існування арешту майна, накладеного державним виконавцем має чітко окреслені граничні строки з прийняття відповідної постанови про накладення арешту до завершення виконавчого провадження. Згідно п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Як було встановлено судом, арешт на все майно [PERSON] було накладено згідно постанови ДВС № 1430 від 31.10.2007 року, в межах виконання виконавчого листа за № 2-16850, виданого 04.12.2002 року Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «БЦтепломережа» заборгованості. Згідно довідки Білоцерківського відділу ДВС у Білоцерківському районі Київської області на виконанні у відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, де б боржником виступав [PERSON] . Крім того, відповідач КП БМР «Білоцерківтепломережа», яке було стягувачем з примусового виконання рішення суду № 2-16850 від 04.12.2002 року, жодних претензій не має, зазначили про виконання вказаного рішення суду, відсутність заборгованості. Наведені обставини свідчать, про відсутність правових підстав у відділу ДВС зберігати накладений ним арешт на майно, в силу неможливості виконавчого органу надати ВП чи виконавчий документ за\~ яким відповідний арешт було застосовано, більш того, через неможливість цього органу конкретизувати виконавче провадження, в рамках якого він був накладений. А також,\~ існування арешту майна порушує саму мету застосування відповідної процедури. Так, наразі, механізм забезпечення виконання рішення існує, проте провадження в рамках якого його було застосовано,\~ відсутнє. Разом з тим, згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Тому належним способом захисту прав позивача є припинення обтяження речового права на нерухоме майно. Однак, слід зазначити, що позивачем невірно було визначено суб`єктивний склад учасників даної справи. Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних Справ від 03.06.2016 № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» передбачено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14.08.2019 року у справі № 519/77/18, від 15.04.2020 року у справі № 474/106/18. А тому, суд дійшов висновку, що Білоцерківський відділ державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) є неналежним відповідачем у даній справі. За ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.2 ст.16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. В даному випадку, суд вважає, що підлягають захисту права позивача, як спадкоємця, саме\~ в спосіб припинення обтяження нерухомого майна № 5941285 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, з наведених вище підстав. Згідно зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04.10.2017 у справі № 914/1128/16. Отже, ефективний спосіб захист має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що Конвенція покликана гарантувати не теоретичні чи ілюзорні права, а права практичні та ефективні (справа «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (пункт 67), «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини» (пункт 45). Таким чином, аналізуючи вищенаведені положення законодавства та встановлені по справі обставини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, адже обтяження спадкового майна, необхідність у якому відпала/невідома, позбавляє позивача права отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно. Позивач не ставить вимогу про відшкодування судових витрат. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved