Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

В провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області знаходиться цивільна справа за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку. Згідно автоматизованого розподілу справ між суддями, зазначена справа була розподілена до провадження судді Бойко О.М. В позовних вимогах позивач АТ «ПУМБ», просить суд: визнати за Акціонерним товариством\~«Перший Український\~Міжнародний Банк» (юридична адреса: 04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4; код ЄДРПОУ: 14282829) право власності на земельну ділянку цільове призначення: будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа складає: 0,152га з яких: 0.052 га - кадастровий номер 1221411000:02:030:0435 для ведення особистого селянського господарства та 0.1 га - кадастровий номер 1221411000:02:030:0436 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка). Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , був укладений Кредитний договір №5814430 від 01.11.2007 року, відповідно до якого Позивач зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 99 000,00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити Позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 11,90% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором, але не пізніше 01.11.2027 року. Згідно з умовами кредитного договору Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав Позичальнику кредит у сумі 73 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався використати кредит на придбання нерухомості, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором, що передбачено пунктами 2.1, 3.1, 3.2 Кредитного договору. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №5814430 від 01.11.2007 року, між Позивачем та Позичальником було укладено Договір Іпотеки №5816131 від 01.11.2007 року, зареєстровано в реєстрі №2552 де предметом іпотеки є наступне майно, а саме: садиба, до складу якої входить - будинок, загальна площа 44.3 кв.м., житлова площа 28.9 кв.м.; земельна ділянка площею 0,152 га, з яких 0,100 га - надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0436, 0,052 га - надано для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 1221411000:02:030:0435. Адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS] . На підставі вимоги Іпотекодержателя та вищевказаного Договору іпотеки №5816131 від 01.11.2007 року, зареєстровано в реєстрі №2552, 28.03.2018 року державним реєстратором, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність Позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення №41046337 та внесено відповідні записи про право власності за №26099901. Згідно з умовами кредитного договору Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав Позичальнику кредит для використання Позичальника, відповідно до чинного законодавства України. У свою чергу, Позичальник зобов`язався використати кредит за призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором Банк 28.03.2018 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття його у власність, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №26099901. Так, право власності на будинок реєстраційний номер - 1550322512214; загальна площа: 44,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за Позивачем, і Позивач з 28.03.2018 року став власником вищезазначеного будинку. Але у зв`язку з тим, що [PERSON] своєчасно не оформив Державний акт та не зареєстрував право власності на земельну ділянку на своє ім`я, нинішній власник - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» позбавлений можливості оформити своє право власності на земельну ділянку. З таких підстав Позивач вважає, що діями Відповідача порушені законні права Позивача щодо переоформлення права власності на земельну ділянку, які підлягають захисту в суді. Відповідач своїм правом на подання відзиву чи заперечень на позов не скористався. Надав заяву згідно якої позовні вимоги визнав у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» не з`явився, надав заяву згідно якої просив розгляд справи проводити за відсутності сторони. В заяві підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити їх. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не з`явився, надав заяву в якій просив суд слухати справу без його участі та позовні вимоги не заперечує та визнає. Всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дослідивши наданні докази, суд встановив, що наявні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом фактично встановлено, що між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником всіх прав та зобов`язань якого є ПАТ «Перший Український Міжнародний Банк» та [PERSON] , був укладений Кредитний договір №5814430 від 01.11.2007 року, відповідно до якого Позивач зобов`язався надати останньому кредит у розмірі 99 000,00 доларів США, а останній, в свою чергу, зобов`язався використати його за цільовим призначенням, сплатити Позивачу проценти за користування кредитом у розмірі 11,90% та повернути кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором, але не пізніше 01.11.2027 року. Згідно з умовами кредитного договору Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав Позичальнику кредит у сумі 73 000,00 доларів США. Позичальник зобов`язався використати кредит на придбання нерухомості, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором, що передбачено пунктами 2.1, 3.1, 3.2 Кредитного договору. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №5814430 від 01.11.2007 року, між Позивачем та Позичальником було укладено Договір Іпотеки №5816131 від 01.11.2007 року, зареєстровано в реєстрі №2552 де предметом іпотеки є наступне майно, а саме: садиба, до складу якої входить - будинок, загальна площа 44.3 кв.м., житлова площа 28.9 кв.м.; земельна ділянка площею 0,152 га, з яких 0,100 га - надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0436, 0,052 га - надано для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 1221411000:02:030:0435. Адреса місця знаходження предмета іпотеки: [ADDRESS] . На підставі вимоги Іпотекодержателя та вищевказаного Договору іпотеки №5816131 від 01.11.2007 року, зареєстровано в реєстрі №2552, 28.03.2018 року державним реєстратором, було прийнято рішення про передачу вищевказаного нерухомого майна, переданого в іпотеку, в приватну власність Позивачу, про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, державним реєстратором було прийнято відповідне рішення №41046337 та внесено відповідні записи про право власності за №26099901. Згідно з умовами кредитного договору Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором та надав Позичальнику кредит для використання Позичальника, відповідно до чинного законодавства України. У свою чергу, Позичальник зобов`язався використати кредит за призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути Банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені Кредитним договором. У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором Банк 28.03.2018 року звернув стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом набуття його у власність, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №26099901. Так, право власності на будинок реєстраційний номер - 1550322512214; загальна площа: 44,3 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано за Позивачем, і Позивач з 28.03.2018 року став власником вищезазначеного будинку. Але у зв`язку з тим, що [PERSON] своєчасно не оформив Державний акт та не зареєстрував право власності на земельну ділянку на своє ім`я, нинішній власник - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» позбавлений можливості оформити своє право власності на земельну ділянку. З таких підстав Позивач вважає, що діями Відповідача порушені законні права Позивача щодо переоформлення права власності на земельну ділянку, які підлягають захисту в суді. Стаття 16 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути - визнання права, зокрема - визнання права власності. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 377 ЦК України встановлює, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Така сама норма закріплена у ч.1 та ч.6 статті 120 Земельного кодексу України, що зазначають, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Отже, право власності на земельну ділянку перейшло до Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк». Але у зв`язку з тим, що [PERSON] своєчасно не оформив Державний акт та не зареєстрував право власності на земельну ділянку на своє ім`я, нинішній власник - Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» не може оформити своє право власності на земельну ділянку. Проте, згідно з Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.02.2020 року у розділі « відомості з реєстру прав власності», а також договору купівлі продажу об`єкта від 01.11.2007 року - власником земельної ділянки площею 0,152 га, з яких 0,100 га - надано для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 1221411000:02:030:0436, 0,052 га надано для ведення особистого підсобного господарства, кадастровий номер 1221411000:02:030:0435, на якій розташований будинок, є відповідач: [PERSON] . Відповідно до правової позиції у справі №6-253цс16 від 13.04.2016 року та №6-2225 цс16 вказано: «За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата у п.п. 42-49 Постанови від 18.12.2019, № 263/6022/16-ц/14-438цс19. Враховуючи принцип неподільності переходу нерухомого майна та земельної ділянки, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа. Такий висновок було зроблено у постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі №6-2225цс16, від 15 травня 2017 року у справі №6-841цс16 та у Постанові від 04.12.2018, №910/18560/16/12-143гс18 Велика Палата не знайшла підстав для відступу від вказаних правових позицій. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, па якій цей об єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право па земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.». Частина 6 ст. 120 ЗК передбачає, що «істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації.». Частиною першою ст. 181 Цивільного кодексу земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість). У свою чергу, річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (ст. 179 цього Кодексу). Крім того, цивільне законодавство відокремлює «складові частини речі» та «складні речі». Так, згідно зі ст. 187 Цивільного кодексу складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, установлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст. 380 Цивільного кодексу). Враховуючи вищезазначене, можна стверджувати, що житловий будинок, будівля або споруда не можуть бути відокремлені від земельної ділянки без їх пошкодження або істотного знецінення. Такі об`єкти є фактично складовою частиною земельної ділянки. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Слід звернути увагу і на ст. 381 ЦК України, яка визначає поняття «садиби» як об`єкта права власності. Так, згідно ч.1 ст. 381 ЦК України, садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. Частина 2 ст. 381 ЦК України, вказує, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Правове значення визнання садиби самостійним об`єктом нрава власності полягає, зокрема, в тому, що в разі відчуження житлового будинку вважатиметься, що відчужується вся садиба, якщо інше прямо не передбачено договором або законом. Це означає, що в садибі головною річчю є житловий будинок, а інші складові елементи є його приналежністю (ст. 186 ЦК). Зокрема, стаття 186 ЦК України, визначає поняття «головної речі і приналежної речі». Так, річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. Верховний Суд України у своїй судовій практиці сформував правову позицію щодо наявності загального принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований: «За цим принципом визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК в поєднанні з нормою ст. 125 цього кодексу в набувача нерухомості право власності на земельну виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності». З моменту набуття права власності на нерухоме майно, новий власник такого майна стає власником або користувачем земельної ділянки, на якій знаходиться будівля. Наприклад, якщо попередньому власнику земельна ділянка належала на праві оренди, то до нового господаря нерухомості переходить і право оренди земельної ділянки, де знаходиться будівля. Право власності на жилий будинок, будівлю або споруду попереднього власника або користувача припиняється автоматично, без оформлення всіляких документів (постанова Вищого господарського суду України від 20.10.2015 у справі №910/9813/15). Дана норма не підлягає змінам, а договір оренди при цьому не припиняється в цілому, а лише замінюється сторона в договорі. Також новий власник набуває права на землю незалежно від волі попереднього господаря чи органу, якщо земельна ділянка знаходилася у державній або комунальній власності. Вказана позиція підтверджується також постановою Вищого господарського суду України від 04.03.2015 у справі №910/20603/13 і ч.ч.1, 2, 4 ст. 120 ЗКУ. Отже, беручи до уваги вищенаведені матеріальні норми права, право власності на земельну ділянку перейшло до Позивача відповідно до закону з 28.03.2018 року, тобто з моменту набуття (реєстрації) права власності на будинок за адресою: [ADDRESS] , що розміщений на земельній ділянці. Отже, набуття Позивачем права власності на будинок нерозривно пов`язано з припиненням права власності у Відповідача на земельну ділянку. У свою чергу, стаття 140 ЗК України наводить підстави припинення права власності на земельну ділянку. Слід вказати, що наведений перелік не є вичерпним, оскільки в ч. 2 ст. 346 ЦК зазначається, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Зокрема, статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. В даному випадку законною підставою для визнання права власності за Позивачем та припинення права власності за Відповідачем слугують статті 377, 381 ЦК України та стаття 120 ЗК України, як норми прямої дії. У свою чергу, стаття 125 Земельного кодексу України пов`язує момент виникнення права власності на земельну ділянку у набувача цих прав, не моментом її набуття, а моментом державної реєстрації цих прав власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (ст. 126 Земельного кодексу України). Відповідно до п. 9 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В данному випадку, підставою для Державного реєстратора про прийняття рішення про реєстрацію прав власності на земельні ділянки є рішення суду, що набрало законної сили, яким визнається за певною особою право власності на земельну ділянку з підстав ст. ст. 377, 381 ЦК України та статті 120 ЗК України та припиняється права власності попереднього власника. Пунктом 287.6 статті 287 Податкового кодексу України встановлено, що при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , на якій розташований належний позивачу будинок, фактично перебуває у власності позивача, але зареєстрована за відповідачем. Вказана обставина порушує право позивача щодо подальшої можливості вільно розпоряджатися належним йому майном. За приписами\~ст.\~206\~ЦПК України\~відповідач може\~визнати позов\~на будь-якій\~стадії провадження\~у справі,\~зазначивши про\~це в\~заяві по\~суті справи\~або в\~окремій письмовій\~заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій . У разі\~визнання відповідачем\~позову суд\~за наявності\~для того\~законних підстав\~ухвалює рішення\~про задоволення\~позову.\~Якщо визнання\~відповідачем позову\~суперечить закону\~або порушує\~права,\~свободи чи\~інтереси інших\~осіб,\~суд постановляє\~ухвалу про\~відмову у\~прийнятті визнання\~відповідачем позову\~і продовжує\~судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач надав до суду заяву про визнання позовних вимог у повному обсязі, визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, ухвалює рішення про задоволення позову. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Отже з урахуванням задоволення позову в повному обсязі з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2 684, 00 грн. Згідно ст.\~263\~ЦПК України\~судове рішення\~повинно ґрунтуватися\~на засадах\~верховенства права,\~бути законним\~і обґрунтованим. Законним\~є рішення,\~ухвалене судом\~відповідно до\~норм матеріального\~права із\~дотриманням норм\~процесуального права. Судове\~рішення має\~відповідати завданню\~цивільного судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, дослідивши матеріали справи, надані до неї докази та посилання на докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Отже, на підставі вищезазначеного, та

Outcome: approved