Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У листопаді\~2023\~року представник\~заявника [PERSON] \~адвокат Слободянюк\~І.В.\~звернувся до\~суду із\~заявою про\~встановлення факту,\~що має\~юридичне значення,\~та просив\~встановити факт,\~який має\~юридичну силу,\~а саме,\~що [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Красноармійськ (на даний час Покровськ) Донецької області, станом на 24 серпня 1991 року та на час набрання чинності Закону України «Про громадянство» № 2235-ІІІ, а саме 13 листопада 1991 року, постійно проживав на території України. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що [PERSON] народився [INFO] у м. Покровськ (на той час Красноармійськ) Донецької області. Державну реєстрацію про народження [PERSON] проведено 26 серпня 1986 року у відділі реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійськ Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області, актовий запис № 638. До повноліття проживав разом з мамою [PERSON] , 1953 року народження за адресою: [ADDRESS] (на той час Красноармійськ) Донецької області. Батько [PERSON] із сім`єю не проживав, вихованням сина не займався, його місце проживання не відоме. З 1992 року по 2001 рік [PERSON] навчався в ЗОШ № 5 м. Покровськ (на той час Красноармійськ) Донецької області та отримав неповну середню освіту. Паспорта громадянина України [PERSON] не отримав, так як на момент досягнення повноліття перебував під слідством за вчинення злочинів, а вироком Красноармійського міського суду Донецької області від 29 грудня 2004 року за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК України його було засуджено до 7 років 6 місяців позбавлення волі. В подальшому вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2005 року за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України його було засуджено до 12 років позбавлення волі. Звільнився [PERSON] 23.02.2016 з Білозірської ВК № 105 УДПСТУ в Херсонській області. На момент звільнення його мама [PERSON] померла, у зв`язку з чим [PERSON] втратив постійне місце проживання. Після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] тимчасово проживав в м. Київ без реєстрації та не мав можливості працевлаштуватися. 20 грудня 2016 року [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні злочину та обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Вироком Дніпровського районного суду м. Київ від 13 березня 2017 року за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України його було засуджено до 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна, термін відбування покарання з 20 грудня 2016 року. На даний час [PERSON] відбуває покарання в Державній установі «Старобабанська виправна колонія № 92» с. Старі Бабани Уманського району Черкаської області. Термін закінчення покарання в грудні 2026 року. [PERSON] бажає отримати паспорт громадянина України, однак отримуючи паспорт вперше, йому необхідно підтвердити факт постійного проживання станом на 24 серпня 1991 року та на час набрання чинності Закону України «Про громадянство» № 2235-ІІІ, а саме 13 листопада 1991 року, постійного проживання на території України. Підтвердити проживання шляхом надання відповідних документів він не має можливості, так як станом на 1991 рік йому виповнилось тільки 5 років і він проживав разом з мамою [PERSON] , 1953 року народження за адресою: [ADDRESS] (на той час Красноармійськ) Донецької області. Мама заявника померла. Фактично з 2004 року по даний час [PERSON] перебуває у місцях позбавлення волі, не одружений, дітей, рідних та близьких не має. У судовому засіданні заявник [PERSON] заяву підтримав та просив її задовольнити. Представник заявника [PERSON] адвокат Слободянюк І.В. у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник заінтересованої особи Управління державної міграційної служби України в Черкаській області у судове засідання не з`явився, причини неявки невідомі, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Будь-яких пояснень стосовно заяви представником заінтересованої особи не надано. Вислухавши думку заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву належить задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч. 1\~ст.\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1\~ст.\~15\~ЦК\~України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Згідно з Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження № 00042192073, сформованого 08.11.2023, [PERSON] народився [INFO] у м. Красноармійськ Донецької області, Україна , про що Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Красноармійську Красноармійського міськрайонного управління юстиції Донецької області складений актовий запис № 638 від 26.08.1986. Тобто, станом на 1991 рік заявнику виповнилося п`ять років. Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року [PERSON] засуджено за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі із конфіскацією майна. У вироку міститься інформація про те, що [PERSON] є громадянином України. Також зазначено, що [PERSON] був засуджений: 1) вироком Червоноармійського міського суду Донецької області від 29.12.2004 за ч. 2 ст. 187, ч. 2 ст. 263 КК України до 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; 2) вироком Ясинуватського міськрайонного суду Донецької області від 26.05.2005 за ч. 4 ст. 187, ч. 2 ст. 121, ч. 1 ст. 70, ч. 4 ст. 70 КК України до 12 років позбавлення волі, звільнений 23.02.2016 з Білозірської ВК № 105 УДПСТУ в Херсонській обл., АР Крим та м. Севастополі по відбуттю строку покарання. Відповідно до довідки від 17.08.2023 № 97 Державної установи «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» [PERSON] [INFO] відбуває покарання в ДУ «Старобабанівська виправна колонія (№ 92)» з 06.06.2017 згідно з вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 13.03.2017 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 187, ч. 1 ст. 70 КК України до 10 років позбавлення волі. Початок строку 20.12.20216. \~ \~ \~ Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»). Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на\~13 листопада 1991 року. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Для встановлення факту набуття громадянства України\~предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо. Отже, на підставі статті 8 Закону України «Про громадянство України» встановлюється набуття громадянства України. Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами \~і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року. Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону «Про громадянство України», що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Тобто, у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Отже, відповідно до положень Закону України «Про громадянство України»\~і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, суд вважає, що факт постійного проживання [PERSON] на території України на момент проголошення незалежності України (за станом на 24 серпня 1991 року) та на час набрання чинності Закону України «Про громадянство» № 2235-ІІІ, а саме 13 листопада 1991 року, підтверджений.

Outcome: approved