Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

представник позивача [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 17.01.2024, просить стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 в сумі 61\~445,73 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності відповідачці. Загальна сума боргу за послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 становить 61\~445,73\~гривень.\~Факт отримання\~послуги з\~постачання теплової\~енергії до житлового будинку, в якому знаходиться квартира відповідачки підтверджується рішенням виконавчого комітету ЗМР. Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позивачем не надано доказів того, що вона є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В інформаційній довідці з ДРРП на нерухоме майно від 10.10.2023 за вказаною адресою відсутня інформація про власника майна. Згідно з відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна накладено арешт на вказану квартиру, де власниками вказані [PERSON] та [PERSON] . Отже право власності на житлове приміщення не зареєстровано. Згідно з паспортом громадянина України [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З жовтня 2023 року відповідачка на час лікування тимчасово проживає та отримує кореспонденцію за адресою: [ADDRESS] . Договір, який було укладено до 01.11.2021 позивачем не надано, що унеможливлює стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. Типовий індивідуальний договір від 01.11.2021 між сторонами не укладено. Отже у позивача відсутні підстави для стягнення нарахованих сум по умовам не укладеного договору, а у відповідачки не виникає обов`язку сплачувати не існуючу заборгованість. Половина житлової квартири не опалюється. Так як в квартирі ніхто ніколи не проживав та через аварійний стан будинку в цілому та в квартирі через пожежу, яка сталася понад 20 років тому, відповідачка не була обізнана про наявність чи відсутність опалення. Натомість в квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] відсутнє опалення у батареї та стояках половини кожної квартири. Жителі будинку [ADDRESS] неодноразово зверталися до Концерну «МТМ» з письмовими зверненнями про велику різницю в вартості опалювальної площі у будинку у порівнянні з сусідніми будинками та з середньою вартістю опалення 1 кв.м. у будинках м. Запоріжжя. Згідно з відповіддю Концерну «МТМ» від 15.09.2017 відомо, що житловий будинок [ADDRESS] було обладнано приладом обліку теплової енергії. Згідно з пунктом 12 Правил № 630 у разі встановлення в будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі квартири. Тобто розрахунки здійснюються за фактично спожиту в розрахунковому періоді теплову енергію. Позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості за опалення з відповідачки, але не вказав яким чином і із якої площі проводилися нарахування за опалення. У житловому будинку крім житлових квартир знаходиться ряд нежитлових приміщень, в яких постачання теплоносія не відбувається. Вважає, що позивач повинен надати детальний розрахунок нарахувань (з поясненням кожного показника) за постачання теплової енергії до квартири [ADDRESS] з урахуванням опалювальних та не опалювальних площ усіх приміщень будинку. Так рішенням Запорізької міської ради № 43 від 27.07.2022 «Про врегулювання питань надання послуги з постачання гарячої води в місті Запоріжжі» було відключено гаряче водопостачання жителям м. Запоріжжя. В квартирі [ADDRESS] встановлено два лічильника для обліку холодної та гарячої води. На лічильнику гарячої води «Новатор ЛК-15Г» (заводський № 2016240) на сьогоднішній день встановлено покази 1 м3. Даний лічильник опломбовано пломбою ПТМ та взято на абонентський облік. З того часу нарахування плати за підігрів води, розрахунки за надані послуги проводились відповідно до показників даного засобу обліку згідно із затвердженими тарифами. Останній показник, який зафіксований на лічильнику ГВП - 1 м3 вказує на те, що весь період з моменту встановлення лічильника гаряча вода не вживалася. При ознайомленні з позовом відповідачка виявила нарахування за гаряче водопостачання за період з лютого 2019 року по лютий 2020 рік у розмірі 3\~014,17 гривень. Покази лічильника ГВП залишилися на позначці 1 м3. Отже зі сторони позивача було нараховано за споживання гарячої води, у той час як показники не змінювалися. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період 01.10.2015 по 14.07.2017 слід відмовити у зв`язку із пропуском позивачем строків позовної давності. Відтак, з огляду на викладене, враховуючи, що позивачем подано позовну заяву про стягнення заборгованості лише 14.11.2023, в той час як про порушення свого порушеного права було відомо з 01.11.2015 (дата виникнення першої заборгованості), очевидно, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з жовтня 2015 року по липень 2017 року є такими, що заявлені поза межами строків позовної давності, визначеними статтею 257 ЦПК України. У спірний період увійшов період з жовтня 2020 року по 12 березня 2021 рік. На підтвердження заборгованості позивачем надано розрахунок основного боргу, де вказано тільки кінцеві суми до оплати без розшифровки, як вони утворились. У Рахунках показник «кількість Гкал» також не містить формули/порядку розрахунку, а тому не можливо перевірити правильність нарахування суми до оплати. У додатках до позовної заяви відсутні рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради, якими затверджені тарифи у опалюваний період 2021-2023 років. Оскільки по наданим документам позивача не можливо скласти контр-розрахунок, то 04.12.2023 відповідачкою було зроблено запит до Концерну «МТМ», в якому запитувалась інформація про нарахування послуг з постачання теплової енергії в гарячій воді по спірному житловому приміщенню, відповіді на який поки що не було отримано. Отже, відповідачка залишає за собою право надати контр-розрахунок фактичної заборгованості після отримання відповіді запит. В подальшому відповідачка залишає за собою право звернутися із заявою про постановлення додаткового рішення про розподіл судових витрат із наданням детального розрахунку та підтверджуючих дані обставин письмових доказів. Ухвалою про відкриття провадження у справі від 16.11.2023 відкрите провадження у справі, справа призначена до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явилася. В заяві про уточнення позовних вимог від 17.01.2024 просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримала. Відповідачка [PERSON] будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилася. Подала заяву, в якій просила відкласти судове засідання через її хворобу. Враховуючи те, що судове засідання, призначене на 02.02.2024, вже відкладалось за аналогічною заявою відповідачки, а також вимоги частини четвертої статті 223 ЦПК України та те, що відповідачкою поданий відзив, суд вирішив розгянути справу за відсутності відповідачки. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши заяви по суті спору та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.10.2023 № 349773562 на підставі постанови від 22.05.2002 Першої запорізької державної нотаріальної контори на квартиру [ADDRESS] накладено обтяження № 1956399. Власником нерухомого майна є [PERSON] . Відповідно до акту виконаних робіт з виконання вимірювань для метрологічної повірки та договору на виконання робіт з повірки приладів обліку води від 29.11.2019 замовником повірки лічильників ХВП та ГВП за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] . Показник лічильника ХВП № 0291248 00169 та ГВП № 2016240 00001. За результатами повірки встановлено, що засіб вимірювальної техніки відповідає вимогам ДСТУ 3580, що підтверджується свідоцтвом про повірку законодавчо регульованого засобу вимірювальної техніки № 2-1011729111911. Відповідно до акту-претензії про неналежне надання, або не надання послуг від 03.12.2020 згідно з договором № 135606098 споживач [PERSON] висловлює претензії виконавцю щодо якості надання послуг з централізованого гарячого водопостачання за відхилення температури гарячої води. Висновок щодо встановлення факту порушень кількості та/або якісних показників надання послуг вик. перерахунок, період порушень 02.12.2020 по 31.12.2020. Відповідно до розрахунку нарахувань за послугу з постачання гарячої води по особовому рахунку № [NUMBER] здійснювалося нарахування згідно показань приладу обліку ГВП у квартирі [ADDRESS] за період з жовтня 2015 року по вересень 2022 рік. Відповідно до Довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води та розрахунку суми позову по особовому рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] , яка є споживачем послуг, які Концерн «Міські теплові мережі» надає за адресою: [ADDRESS] . Заборгованість перед Концерном за наданими за вказаною адресою послугами за період з 01.10.2015 по 30.09.2023 склала 61\~445,73 гривень. Правовідносини між теплопостачальною організацією та споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії, централізованого постачання гарячої води регулюються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, Законом України від 02.06.2005 № 2633-ІV «Про теплопостачання» (далі Закон № 2633-ІV), Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 за № 1198, та іншими нормативно-правовими актами України. В розумінні Закону № 2633-ІV та Правил користування тепловою енергією, споживачем теплової енергії є фізична або юридична особа, що використовує теплову енергію на підставі договору. Згідно з частиною першою статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до частини першої статті 16 Закону України від 24.06.2004 № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV), який діяв до 30.04.2019, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Відповідно до статті 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України від 09.11.2017 № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 2189-VIII), який діє з 01.05.2019, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. У статті 1 Закону № 1875-IV зазначено, що для цілей цього закону власником є фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпоряджання приміщенням, будинком, спорудою, житловим комплексом або комплексом будинків і споруд, зареєстроване у встановленому законом порядку, а споживачем - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Аналогічні норми містить стаття 1 Закону № 2189-VIII. Відповідно до пункту 22 статті 1 Закону України від 12.05.1991 № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно зі статтею 13 Закону № 1875-IV, статтею 5 Закону № 2189-VIII позивач надавав послуги, що за своїм функціональним призначенням є комунальними послугами, а саме - надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Також, частиною четвертою статті 319 ЦПК України передбачено, що власність зобов`язує. Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV, пункту 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. У статтях 19 та 25 Закону № 2633-IV зазначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості. Відповідно до статті 20 Закону № 2633-ІV споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Суд встановив, що на підставі вищевказаних норм права між позивачем та власником спірної квартири встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання на підставі відкритого особового рахунку № [NUMBER] , за яким проводились нарахування. Висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постанові Верховний Суд України по справі № 6-59цс13 від 30.10.2013, відповідно до якої відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується тим, що відповідно до інформаційної довідки з ДРРП від 10.10.2023 № 349773562 накладено арешт на вказану квартиру, власником якої зазначена саме відповідачка. Також відповідачкою проводилася повірка лічильника гарячої води, встановленого у спірній квартирі, що підтверджується актом виконаних робіт з виконання вимірювань для метрологічної повірки та договором на виконання робіт з повірки приладів обліку води від 29.11.2019. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено частиною першою статті 612 ЦК України Свої зобов`язання з надання комунальних послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води позивач виконав в повному обсязі, що не було спростовано відповідачкою. У свою чергу відповідачка порушили свої зобов`язання зі сплати заборгованості за надані послуги, у зв`язку з чим за особовим рахунком № [NUMBER] обліковується заборгованість в сумі 61\~445,73 гривень. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц, який відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахований судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, непроживання особи у квартирі, яка належить їй на праві власності та факт відсутності її реєстрації в цій квартирі не звільняє особу від обов`язку нести витрати з оплати житлово-комунальних послуг. Власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг. Зазначений висновок містить постанова Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 757/29813/17-ц. Суд встановив, що в квартирі відповідачки встановлений лічильник ГВП. За період з жовтня 2015 року до січня 2019 року позивачем не нараховувалась відповідачці заборгованість за послугу з централізованого постачання гарячої води за показниками приладу обліку, які дорівнювались 0. Проте за період з лютого 2019 року до січня 2020 року відповідачці була нарахована заборгованість за нормами споживання в сумі 3\~606,45 гривень у зв`язку з простроченою періодичною повіркою засобу обліку. З лютого 2020 року після прийняття на облік лічильника ГВП заборгованість також не нараховувалась. Згідно з пунктом 9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі Правила № 630), які були чинними станом на січень 2019 року у квартирі (будинку садибного типу) роботи з установлення засобів обліку води і теплової енергії (далі - квартирні засоби обліку) проводяться спеціалізованою організацією, виконавцем, виробником чи постачальником за рахунок коштів споживача. Квартирні засоби обліку беруться виконавцем на абонентський облік. Періодична повірка, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку проводяться за рахунок виконавця. У пункті 10 Правил № 630 зазначено, що справляння плати за нормативами (нормами) споживання за наявності квартирних засобів обліку без урахування їх показань не допускається, за винятком випадків, передбачених абзацом п`ятим пункту 15 цих Правил. Виконавець і споживач не мають права відмовлятися від врахування показань засобів обліку. Відповідно до пункту 15 Правил № 630 засоби обліку води і теплової енергії, встановлені у квартирі (будинку садибного типу) та на вводі у багатоквартирний будинок, підлягають періодичній повірці. Періодична повірка засобів обліку води і теплової енергії проводиться у строк, що не перевищує одного місяця. За цей час споживач оплачує відповідні послуги у такому порядку: з централізованого постачання холодної та гарячої води - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередні три місяці; з централізованого опалення - згідно із середньомісячними показаннями засобів обліку за попередній опалювальний період. У разі несправності засобів обліку води і теплової енергії, що не підлягає усуненню, плата за послуги з моменту її виявлення вноситься згідно з нормативами (нормами) споживання. Згідно з підпунктом 6 пункту 29 Правил № 630 споживач має право, у тому числі, на періодичну повірку, обслуговування та ремонт (у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж) квартирних засобів обліку. При цьому контроль за установленими міжповірковими інтервалами, проведення періодичної повірки квартирних засобів обліку, їх обслуговування та ремонт, у тому числі демонтаж, транспортування та монтаж, є обов`язком виконавця, про що зазначено у підпункті 4 пункту 32 Правил № 630. Суд дійшов висновку про те, що нарахування заборгованості відповідачці за послугу з централізованого постачання гарячої води за нормами споживання у зв`язку з несвоєчасним проведенням періодичної повірки лічильника ГВП суперечить вимогам Правил № 630, оскільки обов`язок періодичної повірки засобу обліку в січні 2019 року покладався саме на позивача. При цьому суду не надані докази того, що відповідачка не виконала своє зобов`язання щодо забезпечення доступу представникам позивача до засобу обліку, передбачене пунктом 7 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII та підпунктом 2 пункту 30 Правил № 630, або іншим чином перешкоджала проведенню періодичної повірки засобу обліку. За таких обставин у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за послугу з централізованого постачання гарячої води в сумі 3\~606,45 гривень необхідно відмовити. Відповідачкою [PERSON] у відзиві заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із приписами статей 260, 261 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 по справі № 127/23910/14-ц дійшов висновку, що правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. Часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу. При цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, відповідачка в червні 2019 року частково сплатила позивачу заборгованість в сумі 2\~000 гривень. При цьому в червні 2019 року було нараховано до сплати 0,00 гривень за централізоване опалення та 124,08 гривні за ГВП. Вказані дії відповідачки свідчить про фактичне визнання заборгованості за надані Концерном «МТМ» послуги та відповідно до норм частини першої статті 264 ЦК України - про переривання перебігу строку позовної давності. Крім того, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. З 24.02.2022 в України діє воєнний стан, підставами якого є Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (з наступними змінами). Таким чином, з 01.07.2019 року перервався і починався спочатку перебіг позовної давності, а з 01.06.2022 до 30.09.2023 її строк продовжений. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що позов необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість в сумі 57\~839,28 гривень (61\~445,73 гривень (ціна позову) 3\~606,45 гривень (частина вимог, у задоволенні якої відмовлено)). Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтями 77 та 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Суд не визнає допустимим доказом акт-претензію про неналежне надання, або не надання послуг від 03.12.2020, оскільки в ньому не міститься відомостей про виконавця послуг, що передбачено Порядком проведення перевірки відповідності якості надання деяких комунальних послуг та послуг з управління багатоквартирним будинком параметрам, передбаченим договором про надання відповідних послуг, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 № 1145. Крім цього згідно з розрахунком нарахувань за послугу з постачання гарячої води в період з лютого 2020 по вересень 2022 років відповідачка взагалі не користувалася даною послугою, оскільки показники лічильника ГВП дорівнювались 0. Не є належними доказами запит [PERSON] та [PERSON] від 04.09.2016 та відповідь Концерну «МТМ» від 15.09.2017 № 120-лп «Про розгляд звернення», оскільки питання щодо відмінності тарифів при нарахуваннях заборгованості по будинку [ADDRESS] від інших будинків не стосується предмета доказування в цій справі. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 2\~020,99 гривень (2\~147*(57\~839,28*100/61\~445,73)).

Outcome: partial