Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Фізичної особи -підприємця [PERSON] (далі по тексту - відповідач), в якому позивач просить суд: розірвати договір оренди № 35 від 27.07.2023 року, укладений між [PERSON] та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , з 01 вересня 2023 року; стягнути з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] плату за оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 1 м. кв. з торговим обладнанням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а саме: за серпень 2023 року у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень та завдаток за місяць, тобто вересень 2023 року, у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, у зв?язку із порушенням умов Договору оренди № 35 від 27 липня 2023 року. Стягнути з відповідача суму прибутку від продажу товару за весь період оренди у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 коп., пеню 10 % у розмірі 400 грн. відповідно до умов Договору оренди № 35 від 27 липня 2023 року; суму упущеної вигоди 47898 (сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень 00 коп. та моральну шкоду в сумі 50000 (п?ятдесят тисяч) гривень 00 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач послалась на те що, 27.07.2023 року між нею та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди № 35. Позивач вказує, що, фактично договір був підписаний адміністратором від імені відповідача, при цьому, довіреність на право підпису від імені відповідача адміністратором надана не була. Всі умови договору було узгоджено в телефонному режимі та в ході розмови сторони домовились про оренду частини нежитлового приміщення загальною площею 1 м. кв. з торговим обладнанням у виді шафи з 6 полицями, за адресою: [ADDRESS] . За оренду зазначеної частини нежитлового приміщення за вимогою ФОП [PERSON] позивач оплатила 25 липня 2023 року 8000 (вісім тисяч) гривень: за перший місяць оренди 4000 (чотири тисячі) гривень та завдаток за останній місяць 4000 (чотири тисячі) гривень, що підтверджується платіжним дорученням від 25.07.2023. Однак, цим договором не було передбачено сплату завдатку за місяць оренди 4000 (чотири тисячі) гривень. Розклала позивач товар на полиці 26 липня 2023 року, при цьому, при розміщенні товару не було складено Акту-прийому та переліку товару. Крім того, за попередньою домовленістю вона мала орендувати шафу з 6 полицями. Згідно з Актом приймання-передачі об?єкта оренди від 27 липня 2023 року, їй передається в оренду частина нежитлового приміщення загальною площею 1 м. кв. з торговим обладнанням, а саме: торгова шафа в кількості 1 шт. Шафа, яка передається їй в оренду згідно акту, має 6 полиць, проте, фактично їй були передані дві полиці на цій шафі, тобто частина шафи. На інших чотирьох полицях орендованої шафи знаходився товар відповідача. Крім того, на визначеній у Договорі оренди нежитловій площі 1 м. кв. знаходиться інший бренд зі своїм торговим обладнанням. Таким чином, відповідачем не були дотримані умови договору оренди № 35 від 27.07.2023 року. Окрім того, позивач вказувала, що у п. 4.4. Договору визначено, що Сторона 1 зобов?язана зберігати у належному стані переданий Стороною 2 товар під реалізацію; не передавати товар третім особам; надсилати звіт з продажів по завершенню звітного періоду (тижня); виплачувати грошові кошти, виручені від продажу товарів, переданих Стороною 2 з вирахуванням комісії (бонусу продавця) у розмірі 10 % по проходженню звітного періоду (тижня). По закінченню звітного періоду (тижня) Сторона 1 надсилає Стороні 2 звіт з продажів за вказаний період. Однак, при прийманні від неї товару не був складений опис товару та Акт прийому-передачі товару. Таблицю обліку продажів їй надали тільки 30.08.2023 у вигляді доступу до гугл-документа. До цього, про продаж її товару повідомлялось через повідомлення у Телеграм каналі. При цьому, звіт про продаж товарів за липень 2023 року надано так і не було. Звіт про продаж товару за липень 2023 року входив до таблиці продажів, не було відокремлене кожний місяць (зазначено сім одиниць товару за липень та серпень 2023 року, та один день 31.08.2023 окремо). Після з?ясування того, що за період оренди з 27.07.2023 по 27.08.2023 було продано 7 одиниць мого товару, що було для неї збитковим, вона запропонувала власниці магазину достроково припинити співпрацю. Розірвати договір на умовах, що їй віддають прибуток за продаж товарів, а оплату за оренду у вигляді завдатку власниця залишає собі. Однак, на дану пропозицію отримала усну відмову з поясненням того, що почався новий місяць, який буде оплачений за рахунок прибутку отриманого від продажу товару та за рахунок завдатку за оренду. В подальшому, 01.09.2023 відповідач надіслала повідомлення на заяву позивача щодо дострокового розриву договору оренди, в якому зазначалось, що позивач має право достроково припинити договір оренди з 30 вересня 2023 року за умови оплати за вересень в сумі 4000, 00 грн, а також штрафу за достроковий розрив в сумі 4000, 00 грн. Також, на звернення позивача щодо розміру та порядку нарахування орендної плати відповідач повідомила, що відповідно до умов договору оплата є сталою сумою, яка була обговорена та погоджена сторонами при підписанні Договору оренди та закріплена в ньому. Згідно умов договору оренди, орендна плата жодним чином не може корегуватись до зайнятої площі, оскільки це не передбачено умовами договору оренди. Також зазначено, що до орендної площі входить не лише площа, на якій розміщено саме торгове обладнання. а і частина площа загального коригування навколо нього для забезпечення доступу до власного майна, що там знаходиться. Стосовно штрафних санкцій позивача повідомлено, що пункт 7.2.1.1 договору оренди не може бути застосований, оскільки штраф нараховується за прострочені грошові зобов?язання, а за умовами договору оренди у відповідача немає жодних грошових зобов?язань перед нею. Тому це зазначення у договорі є технічною помилкою. Враховуючи вказані обставини, позивач була вимушена звернутись до суду з даним позовом, а також вважала, що протиправними діями відповідача, які полягають у неповерненні їй грошей за продаж товару, блокуванні її сторін робочих сторін в соцмережах, безпідставному нарахуванні плати за оренду, коли вона не користувалась її приміщенням і обладнанням та завчасно проінформувала про завершення співпраці - їй завдані моральні страждання. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.11.2023 року для розгляду цивільної справи №761/44155/23 визначено суддю Шевченківського районного суду міста Києва Романишену І.П. Ухвалою суду від 01 грудня 2023 року відкрито провадження у справі та вирішено здійснити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, а також встановлено відповідачу 15-денний строк з дня вручення копії ухвали суду подати відзив на позовну заяву у відповідності до статті 274 ЦПК України. Так, з матеріалів справи вбачається, що судом на адресу реєстрацію відповідача направлено копію ухвали про відкриття провадження у справі, рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням (штрих-код Укрпошти 0600238105339), проте, відповідно до довідок відділення поштового зв`язку копія ухвали суду не вручена та повернута на адресу суду з відміткою «не вручена під час доставки». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі №800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Частиною 2.ст. 651 ЦК України визначено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ч. 2. ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору, зобов`язання сторін припиняються. Так, як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27.07.2023 року між ФОП [PERSON] ( за договором - Сторона 1 ) та [PERSON] (за договором - Сторона 2) укладено договір оренди, відповідно до умов якого Сторона 1 передає, а Сторона 2 приймає у тимчасове оплачуване користування частину нежитлового приміщення загальною площею 1 м. кв. з торговим обладнанням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] , іменоване далі за текстом як «об`єкт оренди». Факт приймання - передачі об`єкта оренди за даним договором підтверджено актом приймання-передачі об`єкта оренди від 27.07.2023 року, який підписаний сторонами. Згідно п. 2.2. Договору, строк оренди починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі об`єкта оренди. Строк оренди припиняється при довгостроковому припиненні дії цього договору у випадках, передбачених цим Договором. Відповідно до п. 3.1 Сторона 2 зобов`язана вносити плату за користування Об`єктом оренди в розмірах та в строки, обумовлені цим Договором. Сторони дійшли до взаємної згоди, що початок нарахування плати за оренду, у будь якому випадку, починається з дати підписання Сторонами Акту приймання-передачі Об`єкта оренди. Плата за оренду сплачується Стороною 2 щомісячно, не пізніше 27 числа поточного оплачуваного місяця у готівковій або безготівковій формі за домовленістю сторін. Плата за оренду за кожний місяць оренди приміщення з торговим обладнанням складає 4000 грн. (п. 3.2. Договору). Цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повернення об`єкта оренди по акту № 2 та повного розрахунку між Сторонами згідно з умовами цього Договору. Строк оренди складає 4 календарні місяці починаючи з Дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди. (п. 5.1, п. 5.2). Також, згідно п. 4.4 Договору Сторона 1 зобов`язана зберігати у належному стані переданий Стороною 2 товар під реалізацію. Не передавати товар третім особам. Надсилати звіт з продажів по завершенню звітного періоду (тижня). Виплачувати грошові кошти, виручені від продажу товарів, переданих Стороною 2 з вирахуванням комісії (бонусу продавця) у розмірі 10 % по проходженню звітного періоду (тижня). Згідно п. 5.5 Договору дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 1 за умови попередження нею Сторони 2 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. Згідно п. 5.6 Дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 2. За умови попередження нею Сторони 1 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. При цьому, Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за довгостроковий розрив договору в розмірі 100 % плати за оренду. Як вже було зазначено судом, факт передачі та прийняття в оренду вказаного вище нежитлового приміщення відповідачем підтверджується актом приймання-передавання орендованого приміщення, який є додатком до договору оренди від 27.07.2023 року. При цьому, сторони своїми підписами підтверджували факт передачі нерухомого майна орендодавцем у строкове платне користування орендарю - частину нежитлового приміщення загальною площею 1 кв м, з торговим обладнанням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Приміщення передається Стороні 2 з наступним торговим обладнанням Сторони 1 : Стійка для одягу в кількості - шт. або торгова шафа в кількості 1 шт. Об`єкт оренди передається у належному технічному стані. У Сторони 2 претензії до об`єкта оренди відсутні. Згідно копії платіжного доручення від 25.07.2023 року [PERSON] сплатила 8000 грн. на рахунок ФОП [PERSON] , призначення платежу: плата за оренду. Таким чином, судом встановлено, що позивачем були виконані умови договору щодо сплати коштів за договором оренди № 35. Між тим, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що об`єкт оренди на момент його передачі в оренду не відповідав положенням договору оренди та акту приймання - передачі об`єкта оренди, що вказує на недотриманням відповідачем умов договору оренди, оскільки позивачу була передана в експлуатацію лише частина шафи, а не шафа, як вказувалось в вищезгаданому акті. На інших чотирьох полицях орендованої шафи знаходився товар відповідача. Крім того, на визначеній у Договорі оренди нежитловій площі 1 м кв. знаходиться іншій бренд зі своїм торговим обладнанням. Експлуатувалось дана частина приміщення розміром 1 кв. м. нею в період з 27.07.2023 року по 27.08.2023 року та в цей період реалізувалось лише 7 одиниць товару позивача, що виявилось для неї збитковим, у зв`язку з чим, вона запропонувала відповідачу достроково припинити співпрацю за даним договором. Окрім того, в обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на порушення п. 4.4. Договору з боку відповідача, оскільки їй вчасно не було надано звітності про продаж належного їй товару за кожен місяць оренди. З матеріалів справи вбачається, що 01.09.2023 року відповідачем у відповідь на повідомлення позивача від 31.08.2023 року щодо дострокового розірвання договору оренди повідомлено, що п. 5.6 Договору оренди, яким передбачено, що дія цього договору може бути припинена в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 2, за умови попередження нею Сторони 1 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. При цьому, Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за довгостроковий розрив договору в розмірі 100 % плати за оренду, відповідно до повідомлення від 31.08.2023 року про намір розірвати договір оренди. Таким чином, [PERSON] має право достроково припинити договір оренди № 35 з 30.09.2023 року за умови оплати орендної плати за вересень в сумі 4000,00 грн., а також штрафу за достроковий розрив в сумі 4000,00 грн. Судом встановлено, що укладений між сторонами договір оренди № 35 від 27.07.2023 року за своєю правовою природою є договором найму (оренди), за яким наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч.1 ст.759 ЦК України). Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Відповідно до частини 1 статті 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: розірвання договору. У відповідності до ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Предметом договору найму можуть бути майнові права. Так, за змістом позовної заяви як правове регулювання даного спору позивачкою зазначені положення ст. 651, 652 ЦК України, що визначають порядок зміни або розірвання договору. Разом з тим, позивач в обґрунтування позовних вимог посилалась на ті обставини, що відповідач не дотрималася основних умов Договору оренди, не передавши обладнання частини нежитлового приміщення в повному обсязі, та не забезпечивши позивачу безперешкодний доступ до шафи без будь яких обмежень, у зв`язку з чим, вона фактично не користувалась даною шафою, експлуатувала об`єкт оренди лише один місяць, але не в повному обсязі, при цьому відповідачем не було вчасно надано звітності щодо реалізації товару позивача. Наразі, оскільки позивачка як орендар не має наміру використовувати приміщення, вона попередила, як вона вказує, про намір розірвання цього договору з 01.09.2023 року і припинення оренди даного приміщення, однак отримала усну відмову, яка була обгрунтована тим, що почався новий місяць, який буде оплачений за рахунок прибутку отриманого від продажу її товару та за рахунок завдатку за оренду, у зв`язку з чим, позивач вимагає повернення коштів за договором. Між тим, як свідчать матеріали справи, 27.07.2023 року орендарем та орендодавцем за домовленістю було складено Договір оренди нежитлового приміщення з Актом приймання-передачі нерухомого та рухомого майна до договору оренди та засвідчено особистими підписами сторін договору, що на виконання його умов орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування частину нежитлового приміщення, площею 1 кв. м, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , яке орендарем було оглянуто до підписання договору та зауважень не викликало. Тобто, позивач до підписання акту приймання-передачі об`єкту оренди мала можливість перевірити його на відповідність та оцінити ризики ведення своєї господарської діяльності у наявних умовах. Натомість, в результаті огляду та перевірки сторони дійшли згоди, що об`єкт оренди відповідає умовам договору, що свідчить про обізнаність орендаря щодо стану об`єкта оренди та наявного на його площі обладнання. Відповідно до положень ст. 767 ЦК України наймодавець зобов`язаний передати наймачеві річ у комплекті і у стані, що відповідають умовам договору найму та її призначенню. Наймач зобов`язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані. Позивачка як на підставу позову в частині розірвання договору посилалась на те, що отриманий в оренду об`єкт не відповідав умовам договору, у зв`язку з чим, з боку відповідача порушено умови договору оренди, в той час, як при прийомі об`єкта оренди у користування орендарем даний об`єкт оглядався і жодних перешкод позивач як орендар не виявила. Таким чином, з наданих матеріалів судом встановлено, що об`єкт оренди був переданий орендодавцем орендарю при підписанні договору, про що сторони підписали Акт прийому-передачі майна, і майно було передане відповідно до умов договору. Доказів на підтвердження наявності недоліків орендованого позивачкою об`єкта оренди станом на час підписання договору чи акту прийому-передачі, про які стверджує позивачка, суду не надано, як і не надано доказів істотного порушення відповідачем умов договору, про які вказувала позивач, а тому суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині розірвання договору оренди № 35 від 27.07.2023 року з 01.09.2023 року. Відповідно до п. 5.2. договору, строк оренди складає 4 календарних місяці починаючи з дати підписання сторонами акту приймання-передачі об`єкта оренди. Умовами п.5.6 договору також передбачено право припинення дії цього договору в односторонньому порядку за ініціативою Сторони 2. За умови попередження нею Сторони 1 за 30 календарних днів до дати припинення даного договору. При цьому, Сторона 2 сплачує Стороні 1 штраф за довгостроковий розрив договору в розмірі 100 % плати за оренду. Позивач стверджувала, що після підписання договору оренди нею були сплачені орендодавцю кошти за два місяці користування об`єктом оренди шляхом їх перерахування на рахунок відповідача у ПриватБанку, що склало 8000 грн. Посилання позивача щодо права вимагати повернення коштів у випадку розірвання договору, не підтверджені належними засобами доказування та не заслуговують на увагу суду, виходячи з того, що за змістом договору не визначено умови повернення орендної плати у разі достроково розірвання (припинення) з ініціативи Сторони 2, оскільки сплачена сума зараховується в рахунок оплати за місяць фактичної оренди. Крім того, судом не встановлено припинення спірного договору оренди за відсутності підписаного сторонами акту приймання-передачі майна з оренди, який би свідчив про передачу об`єкта оренди орендарем орендодавцю, припинення фактичного користування, узгодження сторонами часу фактичного користування майном, а тому вимоги повернення коштів у заявленій сумі у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень, а саме за серпень 2023 року у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень та завдаток за місяць, тобто вересень 2023 року, у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень, у зв?язку із порушенням умов Договору оренди № 35 від 27 липня 2023 року та суми прибутку від продажу товару за весь період оренди у розмірі 4000 (чотири тисячі) гривень 00 коп., пеню 10 % у розмірі 400 грн. відповідно до умов Договору оренди № 35 від 27 липня 2023 року; суму упущеної вигоди 47898 (сорок сім тисяч вісімсот вісімдесят вісім) гривень 00 коп. є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не довела суду належними засобами доказування наявність правових підстав для задоволення вимоги щодо повернення сплачених нею коштів в якості плати за користування об`єктом оренди у зв`язку із недоведеністю порушення відповідачем узгоджених договірних зобов`язань, також як і підстав для застосування в даному випадку цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування збитків та штрафних санкцій. За таких обставин, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю. З приводу стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно зі статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Вказані правові наслідки порушення зобов`язання настають тільки у випадках, коли це передбачено законом або договором. Покладення на сторону договору відповідальності за невиконання зобов`язання, яка не встановлена цим договором або законом, є порушенням статті 611 ЦК України. За змістом положень цієї статті, відшкодування моральної (немайнової) шкоди в договірних правовідносинах може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також, якщо умови про відшкодування передбачені в укладеному договорі. Відповідно до положень цивільного законодавства можливість відшкодування моральної шкоди за порушення договірних відносин передбачена окремими статтями ЦК України (зокрема, ст.ст. 700, 1076 ЦК). У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених Цивільним кодексом та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Однак, доказів того, що позивачу завдано моральної шкоди внаслідок дій відповідача, позивачем не надано, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, а тому з відповідачки не підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed