Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

В обґрунтування заявленого позову, [PERSON] вказав, що 15 листопада 2011 року він зареєстрував шлюб з відповідачем, який розірвано\~ на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року. В період шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] . Позивач вказує на ті обставини, що його син наразі проживає разом з ним. Син бажає проживати саме з батьком, що відповідає його інтересам. Тому він звернувся до суду, аби офіційно визначити місце проживання дитини, якій лише він зможе надати належний догляд, турботу, виховання і освіту. На відміну від матері дитини він здатен забезпечити нормальний розвиток і умови проживання для сина. Більше того, відповідач [PERSON] припинила піклуватися про їх спільну дитину, тому він вважає за необхідне заявити вимогу про позбавлення її батьківських прав. Ухвалою суду від 09 січня 2024 року було відкрито провадження в справі та призначено проведення підготовчого засідання. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з`явився, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання не з`явилася, але подала до суду заяву визнання позову та пред`явлених до неї вимог в повному обсязі та проведення розгляду справи за її відсутності. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем з дотримання порядку, встановленого ст. 206 цього Кодексу. Відповідно до ст. 206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій та ухвалює рішення за наявності для того законних підстав. Ознайомившись із заявою відповідача [PERSON] про визнання позову, суд приходить до висновку, що така заява не суперечить закону та достовірно відображає позицію відповідача в даній справі, оскільки подана нею особисто. Від так, визнання відповідачем позову не порушує її права, свободи чи інтереси, тому суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених вимог у підготовчому засіданні. Дослідивши наявні в справі матеріали, суд встановив наступне. Сторони [PERSON] і [PERSON] з 15 листопада 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження [NUMBER] , виданим 16 січня 2012 року Мереф`янською міською радою Харківського району Харківської області. Шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2014 року, ухваленого в справі № 635/9200/14-ц за позовом [PERSON] . Як зазначено в рішенні суду, сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства, і на час звернення дружини із позовом до суду кожен з подружжя проживав окремо. 19 грудня 2017 року [PERSON] змінила своє ім`я на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені [NUMBER] , виданим 19 грудня 2017 року відділом державної РАЦС по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції у Харківській області. Виходячи з встановлених судом під час розгляду справи № 635/9200/14-ц за позовом [PERSON] (після зміни імені - [PERSON] ) про розірвання шлюбу, сторони проживають окремо один від одного щонайменше з листопада 2014 року. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані приймати участь у вихованні дитини, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як вбачається з акту від 02 січня 2024 року, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області, позивач [PERSON] та його син [PERSON] , 2011 р.н., проживають однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] , і що батько займається утриманням і вихованням свого сина, інші члени сім`ї відсутні. Перевіряючи умови проживання дитини, депутат міської ради шляхом опитування сусідів також з`ясував, що мати дитини тривалий час проживала в Польщі. Згідно з витягом з Єдиного державного демографічного реєстру від 17 лютого 2018 року, відповідач [PERSON] на той час була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Але згідно з актом ОСН № 57 м. Люботин від 05 січня 2024 року відповідач [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.. Дитина сторін у справі [PERSON] , 2011 р.н., наразі проживає разом з батьком [PERSON] , який є позивачем по даній справі, і бажає в подальшому проживати саме з батьком. Відповідач [PERSON] проживає окремо від позивача і дитини, але також має право заявити свою вимогу про визначення місця проживання дитини разом з нею. Натомість вона добровільно заявила суду про визнання вимоги позивача про визначення місця проживання дитини разом з батьком та визнала ті обставини, що дитина фактично проживає з батьком, який створив для неї необхідні умови. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. При вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, але попередньо суд повинен впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. З огляду на встановлені обставини того, що діти безперервно проживають з батьком, який створив для них належні побутові і житлові умови, суд дійшов висновку, що в цьому випадку позивачем буде забезпечено розвиток дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Відсутність з боку відповідача прагнення створити належні умови для проживання і виховання сина спонукала позивача [PERSON] на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним, оскільки врегулювання такого питання впливає на вирішення соціальних і побутових потреб дитини, в тому числі і питань, пов`язаних з підтвердження громадянства і отримання паспорта громадянина України. Згідно із довідкою КНП Мереф`янської міської ради «Мереф`янська центральна районна лікарня» у [PERSON] як батька дитини, протипоказання до виконання обов`язків з виховання дитини відсутні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідач у справі [PERSON] проживає окремо від свого сина, батьківські обов`язки, передбачені ст. 150 СК України, не виконує, належним чином не утримує сина, не займається його вихованням, не піклується про стан його здоров`я, його фізичний, духовний та моральний розвиток, не приймає ніякої участі в підготовці їх до самостійного життя з огляду на вроджену інвалідність. Ці обставини були визнані відповідачем, тому суд вважає їх встановленими. Отже відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за яких її участь у вихованні сина є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. Підсумовуючи вищевикладене, та беручи до уваги тривале проживання відповідача за кордоном, під час якого вона не проявляла інтересу до потреб дитини, суд приходить до висновку, що відповідач, незважаючи на її повернення до України, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина, а тому задовольняє позов в цій частині. Відповідно до ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину, оскільки особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує, серед іншого, стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків. При цьому розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно із ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. На даний час відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання сина, а тому суд задовольняє позов в частині стягнення аліментів і стягує з відповідача аліменти на користь позивача на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, матеріальне становище позивача, та платника аліментів, яка є працездатною людиною та не має на утриманні інших дітей. Одночасно із задоволенням позову, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору в сумі 1211,20 грн., які підтверджені відповідним документом. Крім того, суд стягує з відповідача судовий збір в сумі 1211,20 грн. на користь держави, оскільки позивач звільнений від сплати цих сум за подання позовної заяви про стягнення аліментів. Разом з тим, з позивача також слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн., який ним не був вчасно сплачений при звернення до суду з позовом, в якому заявлені дві позовні вимоги немайнового характеру, і одна з яких залишалась неоплаченою.

Outcome: approved