Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

Позиція позивачки 05.12.2023 представник позивачки, адвокат Сільченко О.В. (уповноважений представляти інтереси позивачки на підставі ордеру серії АВ № 1098854 від 04.12.2023 (а.с. 16), звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що [PERSON] народився [INFO] . Його батьками є сторони у справі [PERSON] та [PERSON] 26.06.2019 між сторонами було розірвано шлюб, та з 26.06.2019 з відповідача на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина. Представник вказує, що [PERSON] проживає спільно з матір`ю [PERSON] та знаходиться на її утриманні, а відповідач сплачує аліменти частково. Станом на 30.09.2023 заборгованість зі сплати аліментів складала 19982,76 грн. Вказується на те, що відповідач не сплачував аліменти протягом 3-4 місяців поспіль. Представник також вказує, що відповідач ухиляється від виховання сина та його матеріального забезпечення, не спілкується з ним, не приймає участі у його вихованні та не цікавиться його життям. Навіть коли дитина хворіє, відповідач цим не цікавиться та не бажає знати. Посилається на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 12.03.2019 відносно [PERSON] , де було застосовано тимчасові обмеження права, зокрема заборону перебування з дитиною, заборону розшукування сина та наближатись ближче ніж на 300 метрів, заборону спілкування та телефонних розмов з сином. Ці заходи були встановлені судом строком на один місяць через протиправні дії відповідача щодо [PERSON] . Таким чином просив позбавити [PERSON] батьківський прав щодо його сина [PERSON] , [INFO] . Позиція відповідача 04.01.2024 представником відповідача - адвокатом Гаврилюком О.В. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Він заперечує обставини, викладені в позові, стверджуючи, що вони не відповідають дійсності. Зокрема, він пояснює, що протягом певного періоду позивачка разом із сином проживала у відповідача, а потім син перебував разом із відповідачем без позивачки, де відповідач надавав дитині необхідне утримання. Також, вказується, що батько систематично дбав про сина, навіть коли той перебував за кордоном з матір`ю. Останні місяці 2023 року відносини між сторонами погіршилися, що проявилося в ігноруванні дзвінків відповідача. Відповідач стверджує намір спілкуватись із сином, але зазначає, що позивачка перешкоджає йому це робити. Зазначається, що відповідач сплачував за відвідування сином дошкільного закладу, та надавав матеріальну підтримку під час відвідування позивачки та сина у період зазначений у позові. Навіть при відсутності постійної роботи, відповідач знаходив собі підробіток аби утримувати сина. Щодо звинувачень у протиправних діях відповідача стосовно сина, стверджується, що рішення Літинського районного суду від 12.03.2019 щодо видачі обмежувального припису не є доказом протиправних дій відповідача. Знову зазначає, що з 06.09.2019 по 02.08.2021 позивачка разом з сином проживала у відповідача. Вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача не відповідає інтересам сина [PERSON] , та може призвести до втрати будь-яких стосунків між батьком та сином. Судовий розгляд До судового засідання 13.02.2024 позивачка не з`явилась. Натомість у судовому засіданні 01.02.2024 позивачка [PERSON] пояснила, що із серпня 2021 року вона залишила територію України через фінансові проблеми відповідача, який мав багато боргів та кредитів. Позивачка хотіла забрати сина [PERSON] з собою, але відповідач не давав на це дозволу. Після поїздки позивачки, її син перебував з дідусем та бабусею(батьками позивача). Відповідач рідко бачився з сином. Із Польщі позивачка висилала кошти та речі для сина, але після початку війни важкими силами вдалося вивезти [PERSON] до Польщі , оскільки борги утруднювали повернення до України. Емоційний стан [PERSON] покращився, і він почав контактувати з матір`ю. Позивачка стверджує, що вона намагалася підтримувати зв`язок між сином та відповідачем, але відповідь з боку відповідача не надходила. Згодом позивачка повернулася до України, але відповідач не проявляв бажання зв`язуватися з сином. Стверджує, що вона була основним годувальником сина, тоді як відповідач почав сплачувати кошти тільки після того, як вона зібралася подати документи на позбавлення його батьківських прав. Вона також зазначає, що тепер у сина є новий батько, а [PERSON] відмовляється визнавати відповідача, як батька. Вона розповіла про епізод, коли відповідач придбав сину іграшковий автомобіль та декілька кофт для сина. Усі дитячі речі залишилися у відповідача. Позивачка також наголосила, що син був свідком фізичного насильства з боку відповідача у 2019 році, яке щодо неї було регулярним. Представник позивача - адвокат Сільченко О.В. у судовому засіданні підтримав позов, стверджуючи, що він підтверджений доказами, що свідчать про протиправні дії відповідача стосовно сина. Він також вказав що відповідач не зацікавлений у вихованні сина, та згадав про його борги за аліментами та загальну байдужість. Представник вважає, що позов має захистити інтереси дитини та надати йому можливість мати повноцінну сім`ю. У засідання відповідач, [PERSON] просив не позбавляти його батьківських прав, так як має намір залишитися батьком для свого сина та поділився бажанням бути присутнім у його житті. Він пояснив, що у 2019 році мати позивачки залишила [PERSON] на своїх батьків, і він періодично забирав сина, проте не постійно проживав з ним через свою роботу. Відповідач також наголосив, що ніколи не завдавав шкоди своєму сину та навіть своєю поведінкою попереджав про можливі скандали з позивачкою. Відповідач також зазначив, що коли мати та син перебували в Польщі, він намагався зв`язатися з ними, але був заблокований як по телефону, так і в соціальних мережах. Щодо органу опіки та піклування, він заявив, що не звертався до нього, оскільки не міг довести, що позивачка перешкоджала йому у реалізації батьківських прав. Також він підтвердив, що протягом року чотири рази притягався до відповідальності за порушення ст. 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (*керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмова від огляду на стан сп`яніння). Представник відповідача - адвокат Гаврилюк О.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову. Він вважає, що обставини, які наводить позивачка, не відповідають дійсності. Також було заявлено, що як сама позивачка, так і дитина, перебували практично 3 роки на утриманні відповідача, та у відповідача відсутня заборгованість зі сплати аліментів. Крім того, адвокат стверджує, що [PERSON] не застосовував фізичного насилля, а висновок органу опіки та піклування просив розцінювати як такий, що носить рекомендаційний характер. Його проханням було не позбавляти відповідача батьківських прав та зберегти емоційний зв`язок між батьком і дитиною. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Літинської РДА - Джигун О.Л., повідомила, що орган підтримує даний позов і просить його задовольнити, оскільки відповідачем не було виявлено жодних дій, які б підтвердили його бажання спілкування з дитиною. Відповідач ніколи не звертався до органу, ніколи не висловлював бажання спілкуватися з дитиною, та у разі будь-яких перешкод мав можливість звернутися до школи. Також було зазначено, що відповідно до Постанови КМУ "Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини" №866 від 24.09.2008, якщо батько протягом пів року не здійснює батьківські обов`язки, то орган може вирішувати питання про позбавлення батьківських прав. Таким чином, представник органу опіки та піклування підтримала позов та просила задовольнити його. Дослідивши матеріали справи, дослідивши докази, заслухавши пояснення учасників процесуальної дії, заявлених свідків, надавши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Дослідженні докази Під час судового засідання свідок [PERSON] повідомив, що позивачка в справі, [PERSON] , є його дочкою, яка склала шлюб з відповідачем [PERSON] . Однак, після народження спільної дитини, відповідач "втік" до своєї матері. Свідку довелося брати на себе головне виховання дитини, але стосунки між ними були нестабільними. Свідок вказав, що був період, коли він два роки не спілкувався з дочкою, та одного разу отримав телефонний дзвінок, в якому його просили терміново приїхати, оскільки відповідач побив його дочку. Це сталося близько чотирьох років тому, ще до початку карантину. На основі цього інциденту було видано судовий припис, який заборонив відповідачеві наближатися до потерпілої, і дозволив свідкові взяти дочку та внука додому. Пізніше, через економічні труднощі та борги відповідача, [PERSON] була змушена поїхати на роботу до Польщі. Свідок зазначив, що [PERSON] перебував у відповідача тільки тоді, коли мати відповідача мала вихідні, в інші часи дитина була зі свідком [PERSON] .. Пізніше, його дочка зустріла нового чоловіка, за якого вийшла заміж, та вони проживають разом вже два роки. Цей чоловік взяв на себе обов`язок забезпечувати їх, піклуватися про [PERSON] та відповідає за його виховання, на відміну від відповідача, який, за словами свідка, не піклувався про дитину, не приділяв їй уваги, та спричиняв труднощі з виплатою аліментів. У судовому засіданні за клопотанням сторони позивача та в присутності служби у справах дітей був допитаний малолітній [PERSON] (7 років, 3 місяці). Під час допиту він висловив бажання проживати зі своїм батьком, " [PERSON] "(пряма мова), якого вважає своїм батьком, оскільки вважає, що інший батько бив його матір і також бив його, хоча вже не пам`ятає цього і подав свої відносини з останнім як "тако собі"(пряма мова). Допитана у судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача свідок [PERSON] повідомила, що її син-відповідач у справі, завжди був уважним та піклувався про її онука, та ніколи не ображав його. Вона пояснила, що у 2019 році синець на дитині з`явився внаслідок того, що він вдарився об стіл, а не через жодні образи чи насилля. Вказала, що коли онук приїжджав із Польщі, відповідач брав активну участь у його житті, надавав необхідні засоби та завжди підтримував дитину. Також свідок навела приклади підтримки та догляду за онуком, зазначивши, що вони мали дуже гарні стосунки. [PERSON] також заявила, що вона вносила кошти відповідача, для забезпечення оплати дошкільного закладу, та самостійно вводила дані відповідача. У судовому засіданні за клопотанням сторони відповідача була допитана свідок [PERSON] , яка є сусідкою свідка [PERSON] та відповідача [PERSON] . Під час допиту свідок висвітлила події, що сталися в 2019 році та стосувались отримання сторонами тілесних ушкоджень, проте зазначила, що особисто не усвідомлена з обставинами відносин між сторонами. Інформацію, яку вона має, отримала від інших осіб. Враховуючи це, суд не може приймати до уваги покази даного свідка, оскільки вони базуються на показах отриманих від третіх осіб, а не на власних спостереженнях. У відповідності до свідоцтва про народження (а.с. 5) сторони зазначені батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки Літинської селищної ради за № 1559 від 07.11.2023 (а.с. 5 зв.) по [ADDRESS] разом із [PERSON] , [INFO] , головою домогосподарства, зареєстрований та проживає її сина - [PERSON] , [INFO] . Актом обстеження умов проживання від 13.11.2023 домогосподарства по [ADDRESS] (а.с. 6) комісія зробила висновок, що в будинку створено належні умови для комфортного проживання та розвитку дитини. У свою чергу дитина забезпечена усім необхідним для її віку та потреб. Мати одноосібно займається вихованням свого сина. Випискою із медичної карти амбулаторного хворого за № 409159 (а.с. 7) [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку з приводу дисплазії кульшових суглобів. 12.03.2019 рішенням Літинського районного суду Вінницької області видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , [INFO] , яким застосовано тимчасові заходи обмеження прав щодо постраждалої дитини [PERSON] , [INFO] . Рішення набрало законної сили 11.04.2019 (а.с. 8-10). Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26.06.2019 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] .. Рішення набрало законної сили 26.07.2019 (а.с. 11-12). Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 26.06.2019 змінено спосіб стягнення аліментів із [PERSON] на користь [PERSON] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , із твердої грошової суми на частку від доходу. Рішення набрало законної сили 26.07.2019 (а.с. 13-14). Розрахунком заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 15) вбачається, що станом на 30.09.2023 заборгованість [PERSON] становить 19 982,76 грн. Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 14.12.2023 (а.с. 71-73) відмовлено у задоволені позову [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру аліментів. Рішення набрало законної сили 19.01.2024. У свою чергу відповідачем при подачі відзив долучено докази, відповідно до яких станом на 30.11.2023 у [PERSON] відсутня заборгованість зі сплати аліментів (а.с. 31). Відповідно до довідки КЗДО №2 «Віночок» за № 6 від 29.12.2023 (а.с. 32) зазначається про те, що довідка видана [PERSON] про те, що його дитина [PERSON] , дійсно відвідував комунальний заклад дошкільної освіти з 10.09.2019 по 31.05.2023. Відповідно до характеристики Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області [PERSON] проживає по [ADDRESS] . За місцем проживання характеризується добре, скарг на наданого громадянина до Літинської селищної ради не надходило. Відповідно до медичних довідок (а.с. 34) зазначається про те, що відповідач за медичною допомогою до лікаря-психіатра та лікаря-нарколога КНП «Літинська ЦРЛ» раніше не звертався. Банківськими квитанціями (а.с. 35-37) зазначається, про те, що [PERSON] , здійснювала оплату за дитячий садок. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Літинської селищної ради Вінницького району Вінницької області за № 05-27/19 від 06.02.204 (а.с. 101), орган опіки та піклування Літинської селищної ради вважає за доцільне позбавити батька [PERSON] , [INFO] , батьківських права відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Оцінка та висновки суду Згідно із частинами 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Зазначені гарантії кореспондуються із ст. 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. В свою чергу, відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема , пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в статті 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В ч. 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини 5 статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 статті 19 СК України). Суд погоджується із висновком органу опіки і піклування оскільки із досліджених доказів, показів даних сторонами у судовому засіданні на протязі всього часу розгляду справи в суді, відповідач з дитиною не спілкувався, інтересу до дитини не проявляв та не довів , що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, що свідчить про його байдуже ставлення до сина та відсутності інтересу до дитини . Тому попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання сина, суд вбачає не доцільним. Доводи сторони відповідача , що відповідачу перешкоджають спілкуватися та бачитися з сином, не заслуговують на увагу , оскільки таких доказів суду не надано. Згідно з ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. У свою чергу батько має довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. У даній справі можна стверджувати, що тривалий час з боку відповідача мало місце свідоме і умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, що виразилося:у відсутності піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; відсутність спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надавав дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяв засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, слід розцінювати як ухилення відповідачем від виховання дитини внаслідок його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками. На підтвердження цього указують установлені у справі обставини, зокрема: 1)відповідач через кілька днів після народження дитини покинув дитину із матір`ю та самоусунувся від виховання та забезпечення дитини; 2) відповідач, не бачився з дитиною, не спілкувався з нею; 3) не вчиняв зі свого боку жодних дій для цього; 4) не проявляв жодного інтересу до життя дитини у всіх його проявах за вищевказаними ознаками тощо (на переконання більший інтерес проявляла мати відповідача [PERSON] ); 5)обстоювання відповідачем власної позиції (у судовому засіданні, відповідно до якої він неодноразово повторює, що мотивом для відмови у позові є лише те, що він "хоче бути присутнім в житті дитини"). При цьому, повністю доведена вина відповідача в ухиленні від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Адже, у справі не встановлено жодних обставин, які б свідчили про те, що відповідач об`єктивно не мав можливості виконувати ці обов`язки або йому чинилися перешкоди у спілкуванні з дитиною. Напроти, відповідач надав суду докази, які доводять, що за своїм соціальним статусом, матеріальним положенням та станом здоров`я він повноцінно спроможний був виконувати батьківські обов`язки щодо виховання дитини. Таким чином, вказані докази сторони відповідача в дійсності слід урахувати як докази його винуватості в ухиленні від виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини. При цьому, що вкрай важливо, відповідач не міг не усвідомлювати, що дитина в цей період часу потребувала такого батьківського виховання, враховуючи вік дитини та період її формування як особистості в майбутньому дорослому житті. Суд вважає, що надані відповідачем квитанції на оплату дошкільного навчального закладу де платником зазначена мати відповідача(а.с. 35-37), а також довідка про погашення заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 31) яка, між тим, за своїм змістом носила суто формальний та епізодичний характер, не відображає прояв справжнього піклування і любові відповідача до дитини. Такі докази відповідача не можуть бути оцінені як факти належної участі відповідача у вихованні дитини в розумінні норм сімейного законодавства та загальноприйнятих норм в суспільстві. Ці матеріали не доводять, що відповідач мав і на даний час має справжній інтерес до дитини. Також, як вказують результати розгляду справи, відсутні обставини та факти, які б вказували на те, що відповідач змінив або прагне змінити свою поведінку в кращий бік щодо своєї участі у вихованні дитини. Окрім зазначеного вище на це вказує поведінка відповідача під час розгляду справи, який не переконав, про дійсно щирі батьківські почуття і наміри відносно дитини, враховуючи важливість такого спірного питання як для дитини, так і для батька. Також не надано доказів, що за час розгляду вказаної справи про позбавлення батьківських прав, чи справи про зменшення розміру аліментів (а.с. 71-73), відповідач намагався залагодити цей спір мирним шляхом, налагодити стосунки як з дитиною, так і з позивачкою в інтересах дитини. Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. У даному випадку не можна сказати, що дії відповідача щодо дитини, виконання ним батьківських обов`язків щодо її виховання, відповідають зазначеним приписам законодавства. Більше того, описані вище факти та обставини, які мали місце раніше і наразі існують у відносинах дитини з відповідачем, вказують, що позбавлення його батьківських прав відповідатиме найкращим інтересам дитини. Окрім того, що відповідач тривалий час свідомо самоусунувся від виховання дитини, він також діє на шкоду правам та інтересам дитини, користуючись правовим положенням батька, своєю винною поведінкою перешкоджає у здійсненні прав дитини, тобто діє на шкоду інтересам дитини (неспростоване стороною відповідача твердження щодо того, що [PERSON] не надає дозволу виїзду дитини за кордон, необхідність участі психолога у житті дитини після того, як дитина проживала без матері, бо та поїхала в іншу країну покращити матеріальний стан, через борги відповідача). Такі дії і решта, як вбачається із обставин справи, завдають страждань дитині і відповідач не може цього усвідомлювати. Натомість, за час судового провадження, жодних проявів каяття з даного приводу від відповідача не послідувало. При цьому відповідач своєю поведінкою, як уже згадувалося вище, не довів, що подібні дії з його сторони не відбудуться в подальшому. Таке відношення відповідача до рідної дитини, до її життя в цілому, не має виправдання і сторона відповідача не змогла навести серйозних і слушних аргументів, які б свідчили на користь відповідача та якимось чином виправдовували його у даному спорі. Немає у справі обставин та доказів, які б могли схилити суд вирішити справу на користь відповідача. Тому тільки через позбавлення відповідача батьківських прав інтереси дитини будуть забезпечені якнайкраще. Таке рішення суду у даному спорі, з огляду на встановлені під час судового розгляду справи обставини, відповідатиме балансу - якнайкращих інтересів дитини - та батьківських прав відповідача. При цьому важливим також з даного приводу врахувати думку самої дитини, її відношення до відповідача, до вирішення справи по суті, її нинішнє життєве середовище, де вона виховується в повноцінній сім`ї поруч з матір`ю та чоловіком, якого вважає справжнім батьком, який піклується за нею і має намір усиновити. Дитина за таких умов наразі забезпечена нормальними умовами для життя та вихованням і саме в такому середовищі, без будь-якого впливу зі сторони відповідача, що забезпечить її гармонійний розвиток. За таких обставин, оцінюючи зазначене вище в сукупності, можна дійти до справедливого та об`єктивного висновку, що збереження за відповідачем батьківських прав щодо дитини очевидно буде на шкоду правам та інтересам дитини. Водночас не має жодних підстав допустити, що позбавлення відповідача батьківських прав зашкодить правам та інтересам дитини. Тому, з даного питання щодо необхідності застосування саме такого крайнього заходу відносно відповідача як позбавлення його батьківських прав позовні вимоги суд вважає обгрунтованими. Щодо заперечення відповідача проти позову, то сам по собі цей факт нічого не означає, бо він в даному випадку, з урахуванням усіх обставин справи, не вказує на те, що відповідач має серйозні наміри щодо зміни своєї поведінки відносно дитини. З урахуванням наведеного слід визнати, що стороною відповідача жодним чином не спростовано позов та не доведено недоцільність позбавлення судом відповідача батьківських прав відносно дитини. При виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). В Постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 зазначено : Відсутність протягом тривалого часу піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя; незабезпечення необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікуванням дитини, що надалі може негативно вплинути на її фізичний розвиток як складову частину виховання; недостатнє спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; ненадання дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; несприяння засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі є підставами для позбавлення батьків / одного з батьків батьківських прав. Також в постанові Верховного Суду від 8 грудня 2021 року у справі № 311/563/20 вказано : Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. В постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 зазначено : Лише факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав не свідчить про інтерес до дитини та реальне бажання змінити поведінку на краще, а позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Позивачка розповідала про епізод, коли при зустрічі із [PERSON] відповідач зробив вигляд, ніби не помітив свого сина та просто сховався за коляску. Цей епізод є важливим доказом неприйнятного ставлення відповідача до сина. Така поведінка свідчить про відсутність бажання встановлювати контакт з дитиною та приводить до подальших питань щодо здатності відповідача виконувати батьківські обов`язки. Позивачка пояснила, що в 2019 році, коли [PERSON] дуже сильно побив її, він перебував у стані наркозалежності та виявляв неадекватну поведінку. Нажаль, вони перебували разом, тому стали свідками цієї події як їхня дитина, так і одна зі свідків. Поліція була викликана, і позивачка перебувала в лікарні з гематомами та струсом головного мозку, а у дитини була гематома під оком. Вона зазначила, що побиття стало регулярним явищем. Ці обставини свідчать про серйозні проблеми в їхніх взаєминах, особливо про загрозу, яку відчувала заявниця та її дитина. Факт, що наркозалежність та неадекватна поведінка відповідача призвели до фізичної агресії до заявниці, підкреслює актуальність питання про їхню безпеку. Суд не буде давати висновки, чи був відповідач наркозалежним, оскільки позивачка не надала достатніх доказів для підтвердження такого твердження. При цьому сторона відповідача не надала доказів у спростування цього факту, лише зазначивши, що відповідач не звертався за допомогою до місцевого комунального лікувального закладу (а.с. 34). Важливо зазначити, що позивачка повідомила про наявність іншого батька у [PERSON] . У свою чергу [PERSON] не прагне мати жодних стосунків з [PERSON] . Вона також відзначила, що вона із сином мають намір повернутися за кордон, де [PERSON] буде навчатися, а позбавлення батьківських прав [PERSON] допоможе спокійно перетинати кордон, надасть більше можливостей для дитини. Без дозволу відповідача, дитина не матиме змоги перетнути кордон, оскільки він не надасть згоди. Загальною метою звернення до суду є легалізація становища дитини. Незважаючи на те, що відповідач представив докази оплати дошкільного навчального закладу для Матвія, важливо відзначити, що за квитанціями оплати як платник зазначена [PERSON] - мати відповідача (а.с. 35-37). Крім того, ураховуючи свідчення учасників процесу та покази свідка [PERSON] під час судового засідання, у суду виникло враження, що [PERSON] (мати відповідача) більше переймається результатом цієї справи, а відтак це може викликати сумнів щодо повідомлених нею обставин. У суду виникають сумніви стосовно свідчень двох осіб: [PERSON] - матері відповідача та [PERSON] - батька позивачки. Існують достатні підстави вважати, що ці свідки можуть мати власні інтереси у результатах цієї справи. Надто очевидно, що обгрунтовані сумніви виникають у зв`язку з тим, що батькам притаманно виставляти своїх дітей в найкращому світлі. Однак, суд вважає за не необхідне ставитись критично до цих показів з врахуванням інших доказів, щоб зробити об`єктивний висновок у справі. Суд не спеціалізується на вивченні міжособистісних відносин, і відповідач не повинен мати майстерності в ораторському мистецтві. Проте, під час судового розгляду, виступів відповідача, його свідчень та взаємодії відповідача при допиті у якості свідка малолітнього [PERSON] , у суду не виникло внутрішнього переконання (з позиції стороннього спостерігача) про те, що між [PERSON] та [PERSON] існують відносити, як між батьком та сином. Суд не буде робити висновки щодо подій у 2019 році та встановлювати, хто завдав тілесних ушкоджень відповідачу, позивачці або дитині, оскільки це не є предметом розгляду на даний момент. Найкращим доказом описаних подій може бути поведінка сторін після подій 2019 року а саме їхні нові партнери та спроби організувати власне життя. Складається враження , що сторони не бажають йти на компроміси, а дитина виступає засобом регулювання відносин між сторонами, що є недопустимим та суперечить загальноприйнятим принципам виховання дітей та вирішення сімейних конфліктів. Таким чином суд приходить до висновку, що стороною позивача надано достатньо належних, допустимих, достовірних доказів на підтвердження того , що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини та захисту її прав. У свою чергу, стороною відповідача не надано доказів того, що [PERSON] , піклується про сина, цікавиться його долею, не ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини та не нехтує своїми батьківськими обов`язками. Надані докази підтверджують лише відсутність (погашення) заборгованості зі сплати аліментів та стосуються спростування факту отримання позивачкою та дитиною тілесних ушкоджень у 2019 році. Тому з метою дотримання найкращих інтересів дитини, відповідача належить позбавити батьківських прав, а отже, позов підлягає задоволенню. При цьому,суд роз`яснює відповідачу, що позбавлення батьківських прав, не позбавляє його права спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, згодом звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. - за подання позовної заяви (а.с. 1).

Outcome: approved