Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини. Позов мотивує тим, що 20.12.2019 уклав шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народився син - [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Сторони втратили почуття любові. Сім`я розпалася та існує формально. Вважає, що подальше спільне проживання і примирення між ними неможливе, оскільки суперечить його інтересам. Вказує, що син повністю перебуває на його утриманні та він займається його вихованням. Вважає, що син не може бути проживати з матір`ю, адже остання не забезпечить сину належні умови проживання, оскільки сама потребує матеріальної допомоги. Відповідач не цікавиться життям дитини, рідко телефонує, фінансово не допомагає. [PERSON] не бажає проживати однією сім`єю та спільно виховувати сина, тобто, не виконує свої батьківські обов`язки та самоусунулась від виховання сина [PERSON] . Вказує, що між батьком та сином склався стійкий психологічний контакт та прив`язаність. Зважаючи на вказані обставини, просить розірвати шлюб між сторонами, визначити місце проживання сина разом з його батьком [PERSON] , як одним та єдиним утримувачем, та таким, що самостійно виховує малолітню дитину, за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, додатково зазначив, що протягом останнього року сторони проживають окремо, відповідач не займається вихованням сина та фінансово не допомагає. Вказує, що він позитивно характеризується за місцем проживання, користується авторитетом серед сусідів та друзів, ніколи не позбавлявся батьківських прав, не зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами, не страждає будь-якими психічними розладами, до кримінальної відповідальності не притягувався, не знятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Позивач не заперечив проти ухвалення судом заочного рішення. У судове засідання відповідач не з`явилася, причин неявки не повідомила, відзив на позов не подала. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив. Представник третьої особи у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, щодо вирішення даної справи покладається на думку суду. Заслухавши позивача, врахувавши те, що представник третьої особи не заперечує щодо задоволення позову, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до довідки відділу-ЦНАП виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про реєстрацію місця проживання особи від 10.02.2020, [PERSON] , [INFO] , з 29.11.2002 зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . 20.12.2019 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] (прізвище після реєстрації шлюбу - [PERSON] ), [INFO] , зареєстровано шлюб у Дрогобицькому міському відділі державної рестраци актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №439, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . За час шлюбних відносин у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , актовий запис №518, батьками якого є: [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дрогобичі Дрогобицького району Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Згідно з довідкою ПП «Електромайстер» від 18.01.2024 за №18/01-1, [PERSON] з 03.11.2021 працює на вказаному підприємстві на посаді менеджера (управителя) зі збуту. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17.01.2024, що складений комісією Відділу - Служби у справах дітей виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що умови проживання задовільні, у квартирі є електро-, водо-, газопостачання, необхідні меблі, побутова техніка. [PERSON] , 2021 року народження, проживає разом з батьком [PERSON] , [INFO] . Дитина забезпечена усім необхідним для проживання та розвитку, сезонним одягом, взуттям, дитячими іграшками. Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , які проживають по сусідству з позивачем, такі підтверджують той факт, що [PERSON] самостійно займається вихованням та утриманням малолітнього сина [PERSON] . Протягом останнього року вони не бачили матері дитини [PERSON] . Стаття 51 Конституції України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у статті 24 СК України, у якій, серед іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частини 3, 4 статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини 2 статті 104 цього ж Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до змісту пункту 10 постанови пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Таким чином, регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а також забезпечення державою принципу свободи шлюбу та принципу свободи розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем мають формальний характер, суперечать інтересам позивача, а тому позов в цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У зв`язку із тим, що сторони разом не проживають та вирішили розірвати шлюб, між ними виник спір щодо визначення місця проживання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Враховуючи, що позивач фактично проживає з малолітнім сином, який у свою чергу прихильний до нього, дбає про нього, працевлаштований, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, суд дійшов висновку, що проживання сина [PERSON] з батьком буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку, як психологічному, так і фізичному, оскільки мати дитини самоусунулася від виховання сина та його матеріального утримання. Відповідачем вищевказане не спростовано. Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання сина [PERSON] разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог і в цій частині. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 141 ЦПК України на користь позивача слід стягнути 1211,20 грн.

Outcome: approved