Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

11 грудня 2023 року до Миргородського міськрайонного суду Полтавської областізвернувся [PERSON] з позовом до Миргородської міської ради Полтавської області про визнання права власності на гараж. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що в місті Миргороді Полтавської області по вулиці Ломиковського в гаражному кооперативі «Вогник» знаходиться автомобільний гараж № [NUMBER] , який він побудував на підставі документів, виданих йому відповідачем, що підтверджується витягом з рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 715 від 29 жовтня 2010 року «Про дозвіл на будівництво авто гаражів», довідкою з гаражного кооперативу про належність йому авто гаража, технічним паспортом на гараж. Своєчасно він не зареєстрував гараж і не отримав на нього свідоцтво про право власності, так як у нього після будівництва закінчилися гроші і він не міг оформити право власності на гараж по цій причині. Пізніше, він звернувся до реєстраційної служби та державного реєстратора для вчинення дій по реєстрації нерухомого майна, але йому було відмовлено в реєстрації гаража, при цьому йому не видали письмової відмови, а усно рекомендували звернутися до суду для узаконення нерухомого майна. Перешкоди у реєстрації гаража не усунуті, у зв`язку із чим він вимушений звернутися до суду. Посилаючись на вказані обставини, просить суд визнати за ним право власності на автомобільний гараж № [NUMBER] , що знаходиться по вулиці Ломиковського в гаражному кооперативі «Вогник» в місті Миргороді Полтавської області. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20.12.2023 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом та постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомлення (викликом) сторін, встановлено відповідачу строк на подання до суду відзиву на позовну заяву та роз`яснено право та порядок такого подання. 19.01.2024 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а. с. 21-22). У відзиві зазначає, що позов не підлягає до задоволення , оскільки позивачем не надано жодних доказів стосовно досудового врегулювання спору, з заявою про визнання права власності на гараж, який є предметом спору, він не звертався і не отримував відмови . Заява не містить посилань на нормативно правові акти, якими б підтверджувались позовні вимоги, позов не аргументований. Пунктом 2 рішення виконавчого комітету Миргородської міської ради «Про дозвіл на будівництво автогаражів» № 715 від 29.10.2010 року зобов`язано забудовника [PERSON] здійснити оформлення права користування земельною ділянкою. Позивач не надав жодної інформації стосовно виконання даного зобов`язання і доказів того, що ділянка перебуває у його користуванні. Пунктом 3 вищезазначеного рішення передбачено, що забудовник у разі порушення терміну будівництва (один рік) втрачає право забудови. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо даного гаража інформація відсутня. В матеріалах справи відсутній звіт про проведення технічного обстеження об`єкту «Гараж [ADDRESS]» за результатами якого встановлено можливість надійної та безпечної експлуатації об`єкта. Враховуючи викладені обставини, а саме: відсутність правовстановлюючого документу на земельну ділянку та звіту про проведення технічного обстеження об`єкту, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково надав суду витяг з Реєстру Будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження гаражу. Представник відповідача у судовому засіданні пояснила, що позивач долучив до матеріалів справи витяг з Реєстру Будівельної діяльності щодо інформації про технічне обстеження гаражу, тому вони не заперечують проти задоволення позову. Суд, вислухавши позивача та представника відповідача, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Незважаючи на визнання позову представником відповідача, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову, при цьому суд враховує наступні обставини, встановлені в судовому засіданні. Так, судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області № 715 від 29 жовтня 2010 року «Про дозвіл на будівництво авто гаражів» [PERSON] дозволено будівництво авто гаража розміром 6,0*4,0 м в колективі «Вогник» по вул. Ломиковського . Зобов`язано забудовника оформити право користування земельною ділянкою. Зазначено, що у разі порушення терміну будівництва один рік - забудовник втрачає право забудови (а. с. 4). Станом на 28.11.2023 року позивач виготовив технічний паспорт на гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Вогник», що знаходиться по вулиці Ломиковського в місті Миргороді Полтавської області. Відповідно до технічного паспорту загальна площа гаража складає 45,8 м. кв. і складається з гаража А1 , погрібу а1 та оглядової ями а2 (а. с. 6-7). Відповідно до довідки виданої головою гаражного кооперативу «Вогник», [PERSON] є членом гаражного кооперативу «Вогник» та є власником гаража № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Вогник», що знаходиться по вулиці Ломиковського в місті Миргороді Полтавської області (а.с. 5). Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Частиною 5 ст. 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. В пункті 8 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав. Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону № 3038-VI. У пункті 12 зазначеної вище Постанови також передбачено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч.2 ст.375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч.5 ст. 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Позивачем не надано суду доказів і не доведено, що він є власником (користувачем) земельної ділянки на якій побудовано спірний гараж. Відповідно до п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011 зазначено, що у випадку визнання права власності на самочинно збудований об`єкт за рішенням суду він приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком за умови можливості його надійної та безпечної експлуатації за результатами проведення технічного обстеження такого об`єкта. Згідно звіту про проведення технічного обстеження об`єкта з метою визначення можливості або неможливості його надійності та безпечної експлуатації у разі визнання судом права власності на самочинно збудований об`єкт обстежено гараж № [NUMBER] в гаражному кооперативі «Вогник», що знаходиться по вулиці Ломиковського в місті Миргороді Полтавської області і встановлено, що гараж має один поверх, площа забудови складає 51 м2, загальна площа 45,8 м2, об`єм 132 м3, встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с. 28-30). Положеннями ч. 3 ст. 375 ЦК України визначено, що право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється. Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 № 406 затверджено перелік будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, однак у даному переліку роботи з будівництва капітального гаражу відсутні. Звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. (Постанова Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 23.09.2019 року, справа № 309/3887/17). З матеріалів справи вбачається, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, що свідчить про відсутність позасудового вирішення позивачем, у відповідності до вимог чинного законодавства, питання введення в експлуатацію об`єкта будівництва, а відтак і про відсутність спору. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, зроблена ним у постанові від 25.08.2020 по справі № 760/21223/17-ц. Таким чином, визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому Законом. Згідно з ч. 2 ст. 3 та ч. 2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону. Аналізуючи вищевикладене вбачається, що всі об`єкти нерухомого майна після завершення будівництва підлягають прийняттю до експлуатації та державній реєстрації, та лише після цього особа набуває право власності на неї. Вимога позивача про визнання за ними право власності на гараж не ґрунтується на вимогах закону, оскільки в силу приписів ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження та доведення законності, відповідності встановленим правилам і вимогам спірного будівництва. Документи, на які посилається позивач, не є документами дозвільного характеру, на підставі яких можливий початок будівництва чи введення об`єкту в експлуатацію, а є лише результатом комплексу робіт щодо обмірювання уже збудованого об`єкта нерухомого майна з визначення його складу. Надані позивачем документи не є належними та допустимими доказами дотримання будівельних, санітарних, протипожежних норм, стандартів і правил, а також відповідності розробленій та затвердженій, в установленому законодавством порядку, проектній документації стосовно зазначеного об`єкта будівництва та врахування вимог безпечності об`єкта з огляду на передбачуваний характер його експлуатації, що може давати підстави для висновку щодо необхідності прийняття даного об`єкта будівництва до експлуатації. Питання щодо прийняття гаража в експлуатацію не було предметом розгляду компетентного державного органу, оскільки з матеріалів справи вбачається, що декларація про готовність спірного об`єкта до експлуатації органом державного архітектурно-будівельного контролю не розглядалась та рішення про її реєстрацію або повернення не приймалось, що свідчить про відсутність позасудового вирішення позивачем, у відповідності до вимог чинного законодавства, питання введення в експлуатацію об`єкта будівництва, а відтак і про відсутність спору. Виникнення права власності на новостворений об`єкт нерухомості на підставі судового рішення положеннями ст.ст. 328, 376, 392 та ст. 331 ЦК України не передбачено. З огляду на наведене, у суду немає правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на самочинно збудований гараж.

Outcome: dismissed