Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовому до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначених згідно рішення Святошинського районного суду м.Києва від 09.09.2011 року, а саме: стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття та позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина - [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилаються на те, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який у 2011 році був розірваний рішенням Святошинського районного суду м.Києва. Після розірвання шлюбу вона вдруге зареєструвала шлюб та змінила прізвище на " [PERSON] ". На підставі виконавчого листа № 2-3761 від 19.09.2011 року відповідач повинен був сплачувати аліменти у розмірі 1000,00 грн щомісячно на утримання дітей, в тому числі сина [PERSON] , дочка [PERSON] [INFO] досягла повноліття. Оскільки відбулось підвищення прожиткового мінімуму для всіх категорій населення, а тому вона вважає, що необхідним та достатнім буде збільшення аліментів на утримання сина [PERSON] . Відповідач після розлучення ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, матеріальної допомоги не надав, мав заборгованість по сплаті аліментів. Апеляційним судом м.Києва від 21.11.2017 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05.09.2017 року про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно дітей [PERSON] та [PERSON] скасово та ухвалене нове, яким попереджено [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей та покладено контроль на орган опіки та піклування Подільської районної в м.Києві державної адміністрації контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. Але за час, що минув з 21.11.2017 року до цього часу нічого не змінилось [PERSON] не змінив свого ставлення до виховання дітей, він безконтрольно, злісно, систематично, тривалий час ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, має станом на 01.04.2021 року заборгованість по аліментам у розмірі - 108 339,00 грн. Відповідач не виправився, на контакт з відповідачем та дітьми не виходить, домовленостей з приводу порядку погашення заборгованості не досягнуто, не цікавиться навчанням, вихованням і шкільним життям свого сина, не зверався з заявами про усунення йому перешкод у здійсненні його батьківських обов`язків, жодним чином не брав участь у підготовці сина до самостійного життя, не забезпечував необхідниим харчуванням, медичним доглядом, не займався лікуванням, що впливає негативно на фізичний розвиток дитини, як складову виховання. У зв`язку з чим просить позов задовольнити. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 29.04.2021 року справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва (а.с. 45 т. 1). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.06.2021 року визначеного головуючого суддю Коваль О.А. (а.с. 52 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 24.06.2021 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 53 .т 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 23.06.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 133 т. 1). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 22.08.2022 року призначено повторний автоматизований розподіл справи (а.с. 139 т. 1). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.08.2022 року визначеного головуючого суддю Твердохліб Ю.О. (а.с. 140-141 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 29.08.2022 року прийнято до провадження суддею Твердохліб Ю.О. (а.с. 142 т. 1). 17.11.2022 року до суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] , в якому зазначає, що він проти позбавлення його батьківських прав, аліменти він виплачував в руки або на рахунки, які вказував позивач, а з 2016 року через виконавчу службу, зустрічатися з дітьми йому не дає позивач (а.с. 160-162 т. 1). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва від 07.03.2023 року прийнято до розгляду заяву про зміну предмету позову, встановлено строк для подачі відзиву та оголошено перерву в підготовчому судовому засіданні (а.с. 181-182 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.04.2023 року приєднано до матеріалів справи докази, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с. 197-198 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.06.2023 року витребувано докази у справі, залучено в якості третьої особи Службу у справа дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації, встановлено строк для надання письмових пояснень по суті спору (а.с. 212-214 т.1). Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 11.12.2023 року визнано явку представника Служби у справа дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації обов`язковою та роз`яснено щодо надання висновку (а.с. 17-18 т. 3). В судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник направив до суду заяву, у якій вказали, що сторона позивача надала суду всі докази та пояснення, які стосуються предмету позову, а тому просить провести судове засідання без їх участі (а.с. 27 т. 3). Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, вказав, що не сплата відповідачем аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомений належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи у судовому засіданні покладалась на розсуд суду та вказала, що Служба у справа дітей та сім`ї Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації не може надати висновок щодо спору, оскільки діти не проживають в Святошинському районі м.Києва. Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації у судове засідання свого представника не направила, направили до суду заяву, у якій просили справу розглядати за їх відсутності (а.с. 106 т. 1). Дослідивши докази в справі у їх сукупності, заслухавши думку представника відповідача, представника третьої особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є: батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04.10.2008 року (а.с. 14 т. 1). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 09.09.2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] та сина [PERSON] аліментів в єдиному розмірі 1 000,00 грн щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с. 99-101 т. 1). 29.04.2017 року заресєтрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] після реєстрації якого прізвище дружини " [PERSON] ", що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 29.04.2017 року (а.с. 13 т.1). Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 21.11.2017 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 05.09.2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовлено та попереджено [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] та покладено на орга опіки та піклування контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків стосовно виховання дітей (а.с. 18-21 т.1). Згідно відповіді Відділу з питань реєстрації ппроживання, перебування фізичних осіб місце проживання [PERSON] , [INFO] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] з 02.09.2008 року (а.с. 22 т. 1). Відповідно довідки школи І-ІІІ ступенів № 133 Печерського району м.Києва від 19.05.2021 року № 71 батько [PERSON] не брав участь у вихованні, навчальному процесу, не цікавився успіхами у навчанні, не відвідував батьківські збору в класі, не відвідував культурні заходи, які проаодились за участю сина - [PERSON] (а.с. 23 т. 1). Згідно характеристики школи І-ІІІ ступенів № 133 Печерського району м.Києва від 17.02.2021 року [PERSON] охайний, має гарні характеристики, вихованням та навчанням займається мати, відвідує батьківські збори, тримає постійний зв`язок з класним керівником, батько жодного разу не телефонував і не приходив ні до школи ні на батьківські збори (а.с.24 т. 1). Згідно довідки розрахунку заборгованості Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві від 01.04.2021 року ВП № 29113415/8 по аліментам [PERSON] заборгованість з квітня 2011 року по березень 2021 року складає 108 339,00 грн (а.с. 26-29, т.1). Відповідно протоколу про адміністративне правопорушення від 21.03.2018 року головним державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві встановлено, що [PERSON] не сплачує аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей [PERSON] та [PERSON] , що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 68 657,55 грн (а.с. 30-31 т. 1). 27.03.2018 року постановою головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві накладено арешт на все майно боржника [PERSON] (а.с.32-34). Постановами головного державного виконавця Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м.Києві від 05.03.20218 року [PERSON] встановлено тимчасове обмеження у справі полювання, у праві користування вогнепальною зброєю та іншою зброєю, у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортним засобом (а.с. 35, 36, 37, 38). Відповідно висновку від 25.10.2021 року № 104-8508 Оболонська районна в м.Києві Державна адміністрація, як орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 108-109 т. 1). Щодо зміни розміру аліментів суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Позивач просила змінити спосіб стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку відповідача, посилаючись на те, що відбулися зміни у матеріальному стані платника аліментів, друга дитина, на яку стягувались аліменти, вже повнолітня та це буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, моральної соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право па рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. В ст. 182 СК України, зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. При зміні способу розміру аліментів судом враховуються обставини, що передбачені ст. 182 Сімейного кодексу України та норми статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2024 рік", яким встановлений прожитковий мінімум для дітей віком 6 до 18 років - 3196 гривень. Відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів того, що він не має майнової можливості сплачувати аліменти на утримання синау розмірі 1/4 від заробітку (доходу). За таких обставин, враховуючи, що зміна способу стягнення аліментів з твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу), є виключною ініціативою того з батьків, з ким проживає дитина, суд дійшов висновку, що розмір аліментів, що стягується з відповідача на користь позивача, з урахуванням норм чинного законодавства, а також з розрахунку на одну дитину, підлягає зміні на 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення [PERSON] повноліття, тобто до [INFO] . Щодо позбавлення батьківських прав суд зазначає наступне. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч.1 ст.12 та ч.2 ст.15 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пленум Верховного суду України в п.16 постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09, рішення від 17.07.2015) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. За змістом статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Жодної з цих обставин на час розгляду судом справи та ухвалення судового рішення не встановлено. Посилання на те, що відповідач [PERSON] систематично ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно дитини в судовому засіданні не було встановлено. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідача відносно своєї дитини - позивачки в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в судовому засіданні не доведено, що поведінка відповідача відносно свого сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками, не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист її інтересів шляхом саме позбавлення батька по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. У Постанові Верховного Суду України у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. В даній постанові суд касаційної інстанції підкреслив наступне, що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, а також чи попереджувався батько офіційно про необхідність змінити ставлення до дитини. Позиція Верховного Суду у даній справі базується, серед іншого, на рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України». З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків який за обставин, що склались, застосовувати не можна, не було достовірно доведено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не встановлено обставин, які є беззаперечними підставами для позбавлення відповідача батьківських прав, у зв`язку з чим, слід відмовити в задоволенні позову. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про злісне ухилення ним від виховання своєї дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, у матеріалах справи відсутні. Судом не встановлено фактів умисного ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, позивачем не доведено того, що позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина відповідатиме інтересам дитини, відповідач виявляє бажання піклуватися про свого сина [PERSON] , що підтверджено його письмовими поясненнями, матеріали справи не містять доказів винної поведінки та умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. Натомість сторонами не заперечується той факт, що дитина перебуває з матір`ю за межами держави Україна. Відсутність серйозного ставлення до виконання батьківських обов`язків, про яку зазначає представник позивача, не свідчить про свідоме і винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, крім випадків, якщо це призвело до негативних наслідків для дитини, її життя або здоров`я, а наявність заборгованості по сплаті аліментів, розмір якої є спірним, не є підставою для позбавлення батьківських прав, що має наслідком повне припинення зв`язків дитини з батьком. Суд не може погодитися з висновком Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] відносно сина [PERSON] , як органу опіки та піклування, оскільки він має рекомендаційний характер та не є обов`язковими для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Крім того, вказаний висновок не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування [PERSON] своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, справа № 742/710/19. Аналогічний правовий висновок зроблено в постанові Верховного Суду від 15 квітня 2021 року у справі № 243/13191/19-ц (провадження № 61-2237св21). Вказаний вище висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Під час розгляду справи представник відповідача заперечував проти позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина. Також, не надано жодного доказу щодо обставин, які негативно характеризують [PERSON] , зокрема, притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності, перебування на обліку у зв`язку із вживанням алкогольних або наркотичних засобів, ведення аморального способу життя та інше. Отже, з наданих позивачкою доказів не вбачається наявність підстав, передбачених ст.164 СК України, а тому застосування до відповідача такого виняткового заходу як позбавлення батьківських прав суд вважає недоцільним. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини вказує на те, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. За таких обставин, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Крім того, та обставина, що відповідач проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання батька дитини приймати участі у його утриманні і вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням батьком батьківськими обов`язками, суд дійшов до висновку про те, що у задоволенні позову в частині [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав необхідно відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 908,00 грн. Що стосується витрат на правничу допомогу, то представник позивача має право подати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, оскільки надав попередній розрахунок суми судових витрат, які понесла позивач і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи та вказав, що відповідні докази понесення судових витрат будуть надані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Outcome: partial