Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» про захист прав споживачів, просив визнання недійсним кредитний договір № 2941588 від 18.12.2020. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 грудня 2020 року між [PERSON] та ТОВ «Мілоан» було укладено договір № 2941588, відповідно до якого позивачем було отримано позику. Однак, ознайомившись зі змістом договору, позивач вважає, що укладений договір є недійсним, зважаючи на наступне. ТОВ «Мілоан» було надано фінансову послугу шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, позивачем не було підписано даний договір. Вказує, що відповідачем не повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що позичальнику бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, ввів його в оману при отриманні кредитних послуг, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Пунктом 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором є несправедливими умовами, що можуть бути визнані недійсними. Щодо підписання оспорюваного договору, позивач зазначає наступне. Прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиції в електронній формі, що на думку позивача, не відповідає положенням абзацу третього частини шостої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає положенням статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», тому договір про надання позики, не прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Натомість, договір про надання позики на умовах фінансового кредиту укладений з відповідачем містить ознаки кредитного договору, тому повинен укладатися у письмовій формі. Крім того, позивач зазначає, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Відповідачем не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований відсоток за користуванні кредитними коштами став значно більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у розрахунку платежів. Позивачу не було відомо нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Відповідачем повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що позивач погодився на укладання зазначеного договору. При укладенні договору було порушено принцип рівності сторін, так як позивачу запропонували укласти договір на фактично відомих лише відповідачу умовах. При цьому, позивач звертає увагу, що розмір нарахованих відсотків, за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Враховуючи викладене, позивач звернуся до суду за захистом свої прав та визнання кредитного договору недійсним. Разом із позовною заявою, позивачем подано клопотання в порядку ст. 84 ЦПК України про витребування документів, а саме: витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» належним чином завірену копію кредитного договору № 2941588 від 18.12.2020, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мілоан». Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.02.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01.03.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Мілоан» належним чином завірену копію кредитного договору № 2941588 від 18.12.2020, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Мілоан». Зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю «Мілоан» надіслати копію витребуваних судом документів до Шевченківського районного суду міста Києва. 27.10.2023 до суду засобами поштового зв`язку надійшов відзив ТОВ «Мілоан» на позовну заяву разом із витребуваними документами. Відповідач просив відмовити у задоволені позовних вимог. При цьому зазначив, що права особи, як споживача охоплюються і мають місце на стадії придбання, замовлення, використання або реалізації наміру придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, а коли така продукція вже придбана, замовлена або використовується, то діють правила і норми відповідних договірних правовідносин. Жодна з перелічених у ст.4 Закону України «Про захист прав споживача» підстав, які дають право особі захистити порушене право споживача, не пов`язані з предметом пред`явленого позову до суду та предмет позову не зрозумілий. Відповідно, на думку відповідача, позивач не може бути звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону «Про захист прав споживачів» та повинен був сплатити судовий збір за подання заяви за позовом немайнового характеру. Вказує, що кредитний договір є таким, що укладений з додержанням вимог закону в тому числі в частині письмової форми. Волевиявлення на укладення якого позивач виявив у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, направивши вуідповідачу підписану електронним підписом одноразовим ідентифікатором відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір (акцепт) у формі електронного повідомлення. Позивач на підтвердження доводів в позовній заяві вказує належність як доказу своєї позиції Постанови від 12.10.2016 року, що на думку відповідача, не відповідає дійсності. Відповідач наголошує, що позивачем не надано доказів того, що кредитний договір містить несправедливі умови, які всупереч принципу добросовісності має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків, що завдають шкоди споживачеві. Крім цього, зазначає, що 11.03.2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», укладено договір відступлення права вимоги №64-МЛ. Згідно акту приймання-передачі та виписки з реєстру прав вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» є новим кредитором та належним відповідачем за кредитним договором № 2941588 від 18.12.2020. В подальшому, в судове засідання, призначене на 26.02.2024 сторони по справі не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Позивачем подано до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином. У відзиві просив розгляд справи здійснювати на підставі наданих матеріалів без участі відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках та відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 18 грудня 2020 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» укладено кредитний договір № 2941588, відповідно до якого позивачем було отримано позику на суму 2000,00 грн, зі сплатою комісії та відсотків за користування кредитними коштами строком на 15 календарних днів, з кінцевим терміном повернення коштів у строк до 02.01.2021, шляхом перерахування грошових коштів на банківську картку. 11.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» (код ЄДРПОУ 35234236) укладено договір про відступлення права вимоги № 64-МЛ. Як вбачається із матеріалів справи, а саме: договору про відступлення права вимоги № 64-МЛ від 11.03.2021; акту приймання-передачі та виписки з реєстру боржників від 11.03.2021 до договору № 64-МЛ; виписки з Реєстру боржників до договору відступлення права вимоги № 64-МЛ від 11.03.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» набуло права вимоги та є новим кредитором і належним відповідачем за кредитним договором №2941588 від 18.12.2020. Згідно з вимогами ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог (пункти 3 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63)). Отже, судом встановлено, що належним відповідачем по справі про визнання кредитного договору № 2941588від 18.12.2020 недійсним є Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал». Копію відзиву разом із кредитним договором та договором про відступлення права вимоги № 64-МЛ було направлено на адресу позивача 27.10.2023. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі в ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України). Однак, клопотання про залучення належного відповідача позивачем подано не було. Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року в справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22). При цьому, суд бере до уваги, що установивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)). Враховуючи вказані висновки, які є обов`язковими до застосування судом (ст.263 ЦПК України), суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів, крім іншого, приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Таким чином, встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з цих підстав, а тому не надає оцінку іншим доводам позовної заяви, які стосуються розгляду справи по суті.

Outcome: dismissed