Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги діє адвокат Сакун В.А., звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування вимог зазначив, що в період з 30.03.2018 по 24.11.2020 позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ "Краснолиманське". 24.11.2020 він був звільнений з роботи за ч.3 ст.38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. При звільненні відповідач в порушення вимог ст.116 КЗпП України не здійснив з ним остаточного розрахунку, що в подальшому змусило його звернутися до суду за захистом своїх трудових прав. Рішенням Димитровського міського суду від 05.05.2021 року з ТОВ «Краснолиманське» на його користь була стягнута заборгованість із заробітної плати в розмірі 199864,79 грн. без утримання суми податків і зборів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 в розмірі 8013,44 грн., виходячи з його середньоденного заробітку 1001,68 грн. Виплата вказаних сум відбулася в примусовому порядку 07.03.2023 року. В подальшому він звернувся до суду з позовом про компенсацію втрати частини заробітку, і рішенням Димитровського міського суду від 07.11.2023 року, яке набрало законної сили 12.12.2023, з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача було стягнуто компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 85343,55 грн. Вказана сума в рамках виконавчого провадження була виплачена позивачу 03.01.2024 року. Зазначаючи на те, що компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати відповідно до п.2.2.8 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої Наказом Держкомстату України 13.01.2004 № 5, входить до фонду додаткової заробітної плати, позивач, посилаючись на ст.117 КЗпП України, просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за період з 06.05.2021 по 03.01.2024 в розмірі 85343,55 грн. Розрахунку вказаної суми не навів. Згідно відзиву на позовну заяву, відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, вказуючи на те, що позивач діє недобросовісно, з метою безпідставного збагачення за рахунок підприємства. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні позивач отримував неодноразово: вперше - за рішенням Димитровського міського суду від 05.05.2021, яким на користь позивача з ТОВ «Краснолиманське» була стягнута заборгованість із заробітної плати в розмірі 199864,79 грн (без утримання податків і зборів) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 в розмірі 8013,44 грн. Вдруге - за рішенням Димитровського міського суду від 15.08.2023 (справа № 226/847/23), яким з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 по 18.07.2022 в розмірі 150000 грн (без утримання податків та інших обов`язкових платежів). Крім цього, рішенням Димитровського міського суду від 07.11.2023 на користь позивача було стягнуто компенсацію втрати частини заробітку в розмірі 85343,55 грн. Загалом, з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача, крім основної заборгованості з заробітної плати, розмір якої становив 199864,79 грн., було додатково стягнуто 243 356, 99 грн.,чим повністю компенсовано позивачу його майнові втрати. Також відповідач звертає увагу суду на пресічні строки, визначені статтею 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-ІХ, які становлять не більш як шість місяців, а позивачу середній заробіток вже сплачувався за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 та з 06.05.2021 по 18.07.2022, що перевищує вказаний строк. Проте, вимагаючи стягнення середнього заробітку за період з 06.05.2021 по 03.01.2024, позивач діє несумлінно, зловживаючи своїм правом, намагаючись завдати шкоди підприємству, що прямо суперечить принципу добросовісності і не сприяє дотриманню розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. З урахуванням цього відповідач просить відмовити позивачу у задоволенні його вимог. Розгляд справи здійснюється у спрощеному позовному провадженні без виклику сторін. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 30.03.2018 по 24.11.2020 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське», 24.11.2020 року його було звільнено за ч.3 ст.38 КЗпП за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю, що підтверджується копією його трудової книжки (а.с. 10-14). Як вбачається з рішення Димитровського міського суду від 05.05.2021 року, при звільненні з роботи з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, тому з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість із заробітної плати в розмірі 199864,79 грн без утримання з цієї суми передбачених податків і зборів та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 в розмірі 8013,44 грн з утриманням з цієї суми обов`язкових податків та зборів (а.с. 22-26). Як зазначає позивач і не спростовує відповідач, рішення було виконано в примусовому порядку 07.03.2023. Після цього, позивач знову звернувся до суду з позовом до ТОВ «Краснолиманське» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, і рішенням Димитровського міського суду від 15.08.2023 року з ТОВ «Краснолиманське» на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 по 18.07.2022 в розмірі 150 000 грн (а.с. 56-58). В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення компенсації втрати частини заробітку. Рішенням Димитровського міського суду від 07.11.2023 року з ТОВ «Краснолиманське» на його користь було стягнуто компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в розмірі 85343,55 грн. (а.с.27-33). Як зазначає позивач у позові, вказана сума йому була виплачена 03.01.2024, проте доказів на предмет підтвердження вказаного факту позивачем суду не надано. Доданий його представником витяг з автоматизованої системи виконавчих проваджень таким не є, так як конкретної інформації по виконавчим провадженням він не містить. Стягнення середнього заробітку позивач вимагає за період з 06.05.2021 по 03.01.2024, визначивши його в розмірі 85343,55 грн. Конкретного розрахунку, на що слушно звертає увагу відповідач, позивач не наводить. Відповідно до статті 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX від 01.07.2022, яка набрала чинності 19.07.2022, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. До внесення змін в ст.117 КЗпП України період стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку шестимісячним строком не обмежувався. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. З аналізу зазначених законодавчих норм слідує, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки. Отже, метою покладення на роботодавця відповідальності, визначеної у статті 117 КЗпП України, у разі невиконання обов`язку провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Тобто, за своєю правовою природою середній заробіток за час затримки розрахунку є спеціальним видом відповідальності роботодавця, має разовий характер та не входить до фонду оплати праці (постанови Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 694/215/16-ц, провадження № 61-37406св18, від 09 червня 2021 року у справі № 569/11319/19, провадження № 61-7911св20) . Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Згідно висновку, сформованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), загальними засадами цивільного законодавства відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, не допускаючи дій з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим стосовно роботодавця, а також стосовно третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру застосовуваного судом заходу відповідальності може призводити до об`єктивно нерозумних і несправедливих наслідків. Як встановлено судом, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягувався з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача двічі: рішенням Димитровського міського суду від 05.05.2021 в розмірі 8013,44 грн за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 та рішенням Димитровського міського суду від 15.08.2023 в розмірі 150 000 грн за період з 06.05.2021 по 18.07.2022. Крім вказаних виплат, рішенням Димитровського міського суду від 07.11.2023 з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача було також стягнуто компенсацію втрати частини заробітку в сумі 85343 грн, яка має компенсаторний характер і спрямована на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Заявляючи вимоги про стягнення середнього заробітку після отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати, позивач втретє просить суд стягнути середній заробіток за період з 06.05.2021 по 03.01.2024, причому за період з 06.05.2021 по 18.07.2022 - повторно. Враховуючи, що на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні стягувався вже неодноразово: за період з 22.04.2021 по 05.05.2021 в розмірі 8013 грн та за період з 06.05.2021 по 18.07.2022 (більше ніж за шість місяців) в розмірі 150 000 грн, що само по собі вже є достатньо справедливою сатисфакцією, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача про стягнення йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.05.2021 по 03.01.2024, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити. Так як у задоволенні позову суд відмовляє, процесуальні витрати, пов`язані з розглядом справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed