Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: розірвати шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований Дніпровським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено відповідний актовий запис № 1146; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подачі цієї заяви і до досягнення дитиною повноліття; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 01.08.2020 вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому [INFO] народилася донька - [PERSON] . Зазначила, що спільна донька проживає разом із нею та повністю перебуває на її утриманні. На період воєнного стану із донькою мають тимчасовий захист в Німеччині. Батько дитини матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому вимушена звертатися до суду із вимогою про стягнення аліментів. Останній є працездатною особою, інших дітей на утриманні не має. З відповідачем спільне подружнє життя у позивача не склалося через різні характери та погляди на життя, на права та обов`язки подружжя. Між подружжям відсутнє взаєморозуміння, у зв`язку із чим, в сім`ї часто виникали сварки та непорозуміння, що призвело до втрати почуттів один до одного. Подальше спільне проживання з відповідачем неможливе. Позивач з відповідачем шлюбно-сімейні стосунки не підтримує, спільного господарства та спільного бюджету не ведуть. Збереження шлюбу та примирення подружжя неможливе. Між подружжям вживалися заходи щодо примирення, однак бажаних результатів не надали. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.11.2023 відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін, яким роз`яснено процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 27.11.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній вказав, що позовні вимоги визнає частково: згоден на розлучення, втім не погоджується з причинами розпаду сім`ї, зазначеними у позові; згоден на аліменти у розмірі від заробітної плати з моменту винесення ухвали; заперечує проти стягнення судових витрат на правову допомогу у розмірі 16 000 грн. Зазначив, що у позові, який складається з 7 аркушів на викладення причин розпаду сім`ї і стягнення аліментів відведено 3 абзаци - 11 речень. У позові позивач обмежилася загальними фразами, списаними із Сімейного кодексу про різні характери, відсутність взаєморозуміння, сварки, відсутність спільного бюджету і шлюбних стосунків, невдалі спроби примирення, без конкретики, доказів. Вказав, що перебуває з позивачкою у шлюбі з 2020 року, із яких більше року (з вересня 2022) остання знаходиться у Німеччині. Відтак, про будь-який сімейний бюджет і шлюбні стосунки не може йти мова, оскільки подружжя живе у різних країнах. Про бажання позивачки розлучитися дізнався із її позовної заяви, коли отримав її 09.11.2023, а до цього розмов про розлучення не було. Зазначив, що у вересні 2023 року, коли позивачка приїздила до Києва, вона у присутності їх батьків запевнила відповідача, що хоче зберегти родину, що кохає мене. У цей же час, уклала договір з адвокатом про надання правової допомоги у справі про розлучення. Вважає, що така поведінка є лицемірством та брехнею, оскільки позивач мала сказати правду про те, що більш не кохає відповідача, що має іншого чоловіка та хоче побудувати нове життя, відтак є необхідність у розлученні. Зазначив, що не має наміру втримувати і примушувати до проживання чи збереження родини та згоден на розлучення, але вважає, що у розпаді родини винна позивачка, яка без згоди з ним переїхала до іншої країни, розірвавши усі сімейні зв`язки, заблокувавши телефон, що призвело до розпаду родини. Вважає, що позивач порушує шлюбну вірність, має іншого чоловіка, зв`язок з яким вона переховує. В частині стягнення аліментів зазначив, що відсутні доводи та докази наміру отримання аліментів. Крім того, вважає необґрунтованими заявлені до стягнення судові витрати, пов`язані із наданням адвокатом правової допомоги, оскільки є неспівмірними із складністю справи, відтак гонорар адвоката є завищеним. Вказав, що попередній орієнтований розрахунок суми витрат на правничу допомогу, понесених ним, з огляду на надання адвокатом Приходько Т.П. таких послуг становить 7 200 грн. 20.12.2023 до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій останній вказав, що позивач не погоджується з викладеними обставинами у відзиві на позовну заяву та звинуваченнями в її адресу щодо причин припинення шлюбних відносин, доводи відповідача є такими, що принижують позивача як жінку та людину в цілому. В першу чергу відмітив, що виїзд позивача з малолітньою дитиною в листопаді 2022 року закордон пов`язаний з ситуацією в країні й наявністю загрози їх життю та здоров`ю, регулярними ракетними обстрілами в країні, які не припиняються й по сьогоднішній день, а також постійними відключеннями світла. Саме тому позивач виїхала з дитиною до Німеччини для забезпечення безпеки, гармонійного розвитку та зростання дитини в спокійних умовах. Як мати та як людина, що має вищу педагогічну освіту позивач запевняє, що дитина забезпечена максимально комфортними умовами та атмосферою для повноцінного розвитку. Однак, відносини між позивачем та відповідачем погіршилися не у зв`язку з виїздом позивача закордон, а одразу після народження дитини, а також через часті вживання відповідачем алкогольних напоїв, на фоні чого виникали сварки, свідком яких неодноразово була малолітня дитина. В стані алкогольного сп`яніння відповідач також застосовував до позивача фізичну силу, що підтверджується долученими до відповіді на відзив на позовну заяву відео та аудіо-записами. Позивач не хотіла оприлюднювати ці обставини, в тому числі в судовому процесі, однак, й не готова миритися з наклепом та образливими висловами в свою адресу зі сторони відповідача, зокрема, щодо здійснення позивачем аборту чи заведення іншого чоловіка, що на його думку стали причиною розірвання шлюбу. Проте, до розірвання шлюбу не причетна жодна третя особа. Шлюбні відносини між позивачем та відповідачем погіршилися ще задовго до звернення з позовом до суду. Спроби примирення між сторонами не дали результатів, в тому числі в березні 2023 року. Відповідач не розділяв позицію позивача щодо створення дитині безпечних умов зростання, а тому постійно цькував, нарікав та обвинувачував її, що стало причиною обмеження доступу в соціальних мережах, але позивач ніколи не блокувала ані месенджери, ані телефон відповідача. Водночас, питання розірвання шлюбу сторонами обговорювалося неодноразово, зокрема, під час однієї з них відповідач запевнив, що йому байдуже на причини розірвання шлюбу, що будуть зазначені в позові та дійсно бажає розлучення (власне, що і підтвердив у відзиві на позов). Крім того, відмітив, що позивач не була в Україні у вересні 2023 року, про що зазначає відповідач, що у вказаний період ніби-то вона робила аборт. За потреби зазначені обставини досить легко перевіряються, зокрема, відомостями з Державної прикордонної служби України, а також за результатами медичного огляду позивача. Подібні вислови про здійснення аборту позивач вважає неприпустимими і образливими, що зачіпають її честь і гідність. За потреби та за умови оплати відповідачем відповідних витрат, позивач готова пройти відповідне медичне обстеження. Водночас, у серпні 2023 року при візиті в Україну позивач проходила загальне медичне обстеження, в тому числі щитовидної залози, а не здійснювала аборт, як зазначає відповідач. Акцентуючи увагу на образливих висловах в адресу позивача, відповідач замовчує факт невиконання ним його зобов`язань по утриманню спільної дитини, яке має виконуватися в незалежності від перебування чи не перебування батьків у шлюбі. У відповідача наявні номери банківських карток позивача, однак, участі в належному утриманні дитини відповідач не приймає вже більше року. Жодних пояснень з приводу виконання зазначеного зобов`язання відповідач не зазначив у відзиві. Водночас, дитина проживає разом із позивачем та повністю перебуває на її утриманні, в свою чергу батько дитини матеріальної допомоги на утримання дитини позивачу не надає, тому позивач вимушена була звернутися також з проханням про стягнення аліментів. На підтвердження наявності в позивача права на стягнення аліментів на утримання дитини було надано належні, достатні та допустимі докази. Крім того, факт проживання дитини та перебування її на утриманні позивача визнається й відповідачем. Водночас, щодо витрат на правову допомогу зазначив, що таких судових витрат на допомогу можна було уникнути, якби відповідач в добровільному порядку виконував свої зобов`язання по утриманню дитини, або самостійно звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивач пропонувала відповідачу врегулювати питання утримання дитини та участі в її вихованні в добровільному порядку, однак відповідач не бажав вчиняти жодних заходів для вирішення питань, що є предметом даного розгляду справи. Розмір витрат є співмірним, обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами, а отже, такі витрати підлягають стягненню з відповідача. 28.12.2023 до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких останній просить суд розірвати шлюб, укладений між [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану (актовий запис № 1146 від 01.08.2020), задовольнити позовні вимоги про стягнення аліментів з відповідача, стягнути з позивачки [PERSON] судові витрати на правову допомогу, частково відмовити позивачці у стягнені з відповідача судових витрат, посилаючись на те, що у відповіді на відзив фактично викладені нові мотиви розірвання шлюбу, про які не було вказано у позові, а саме: зловживання відповідачем спиртних напоїв, на фоні чого виникали сварки, застосування відповідачем фізичної сили, сварки, які стали виникати відразу після народження дитини. Хоча, відповідач повністю визнав позов у частині стягнення з нього аліментів, погодився з розміром, обсягом , строками. При цьому, відповідачем не визнаються лише підстави розірвання шлюбу. Інших заяв по суті справи від учасників справи не надійшло. Ухвалою суду, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 Цивільного процесуального кодексу України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято відмову представника позивача [PERSON] - [PERSON] про дослідження електронного доказу у вигляді CD-диску, долученого до відповіді на відзив (а.с.100). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав заявлений позов та просив його повністю задовольнити, посилаючись на доводи, що викладені у заявах по суті справи. Також, просив суд стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 15 000 грн. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала частково, з підстав викладених у заявах по суті справи. Зазначила, що відповідачем понесено судові витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Вислухавши позиції представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд доходить наступного. Відповідно до положень ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.08.2020 у Дніпровському районному у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено відповідний актовий запис за № 1146. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на [PERSON] . Сторони від шлюбу мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачем та перебуває на утриманні її утриманні, що сторонами не заперечується. Позивач разом із малолітньою донькою проживає у м. Мюнхен, Німеччина, що підтверджується матеріалами справи. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 36 та ст. 51 Сімейного кодексу України шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. За правилом ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. У відповідності до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно із положеннями ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони тривалий час не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, не мають спільного бюджету. Позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу, переконана, що примирення з відповідачем не відбудеться. Відповідач визнає позов у частині розірвання шлюбу. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є не можливим. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стало неможливим, оскільки сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та їх малолітньої дитини, а тому позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. При цьому, суду ураховує позицію відповідача, який не заперечує проти задоволення вимог у цій частині. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітньої дитини, суд доходить наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 9 ст. 7 Сімейного кодексу України визначено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. За вимог ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За приписами ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» установлено прожитковий мінімум для дітей віком дітей віком до 6 років - 2563 гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З матеріалів справи убачається, що малолітня дитина перебуває на утриманні позивачки. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини у необхідному обсязі. При цьому, відповідач є особою працездатного віку, законодавчо на останнього покладено обов`язок забезпечення утримання та виховання власної дитини, у зв`язку з чим враховуючи вимоги ст. 182 Сімейного кодексу України, беручи до уваги відсутність заперечень з боку відповідача щодо розміру аліментів, приймаючи до уваги приписи ст. 183 Сімейного кодексу України, суд доходить висновку про задоволення позову у цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача на утримання малолітньої доньки аліментів у розмірі частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та відповідатиме принципам розумності та справедливості. Згідно з ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи вимоги сторін про стягнення витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У своїй постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунки таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. 22.09.2023 між [PERSON] (клієнт) та [PERSON] (адвокат) було договір про надання правової допомоги № 01-22/09. Згідно платіжної інструкції АТ КБ «ПриватБанк» № 0.0.3215388499.1 від 23.09.2023, [PERSON] на користь [PERSON] було сплачено 16 000 грн. з призначенням платежу: оплата за юридичні послуги. 15.11.2023 між адвокатом Приходько Т.П. та Сафоновим В.О. було укладено договір № 64 про надання правової допомоги у цивільному провадженні. Згідно квитанцій до платіжних інструкцій АТ «Правекс Банк» від 13.11.2023 та 27.11.2023, [PERSON] на користь АО «Дніпр. Колегія адвокатів м. Києва» було сплачено у загальному розмірі 6 000 грн. з призначенням платежу: гонорар за надання правової допомоги адвокат Приходько Т.П., клієнт [PERSON] . Відповідно до довідки приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу м. Києва Кашик Л.Р. за вчинення нотаріальних дій 18.11.2023 за реєстром № 1302, 1303 приватним нотаріусом Кашик Л.Р. отримано плату в сумі 1200 грн. в тому числі за реєстрацію довіреності ЄРД. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Великою Палатою Верховного Суду у додатковій постанові від 19.02.2020 по справі № 755/92/15/15-ц визначено, що пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI). За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи., Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що складність робіт та наданих послуг адвокатами Кубраком О.О. та Приходько Т.П. позивачу та відповідачу у даній справі є співмірними із наданими послугами, з урахуванням складності справи, відтак суд доходить до висновку, що витрати, понесені сторонами на правову допомогу підлягають задоволенню, тому підлягають стягнення із позивача на користь відповідача, та із відповідача на користь з урахуванням повного задоволення позовних вимог. У порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України із відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1073,60 грн. Оскільки в силу п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач була звільнена від сплати судового збору за подання до суду позову в частині стягнення аліментів, з урахуванням ч.6 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: approved