Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

позивач [PERSON] звернлася в суд з позовом до відповідачки [PERSON] з вимогами про визнання права власності на житлову квартиру за адресою: [ADDRESS] . Позивач позовні вимоги підтримує, посилаючись на те, що вона 05 січня 2024 року придбала вказану житлову квартиру, якою користується з того часу. Вона та відповідачка уклали договір та домовилися засвідчити угоду нотаріально. Вона сплатила відповідачці кошти, однак не може належно оформити своє право власності, так як відповідачка не надала необхідних документів, ухиляється від належного посвідчення договору. Нотаріусом у посвідченні угоди відмовлено. Відповідачка надала заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі, не заперечує обставин, вказаних позивачем, в тому числі факту отримання коштів. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що відповідачці на праві власності належала житлова квартира за адресою: : [ADDRESS] загальною площею 47,5 кв.м, житловою площею 27,5 кв.м, що засвідчує копія технічного паспорта та копії документів Зборівського БТІ. 05 січня 2024 року між позивачкою та відповідачкою досягнуто домовленості про продаж вказаної квартири. За придбане майно позивач сплатила кошти, які відповідачка отримала і майно було фактично передано позиваці, яки в даний час користується цим майном. Однак зареєструвати своє право власності позивач не може, так як нотаріусом у посвідченні угоди відмовлено, відповідачка не надала оригіналів необхідних правовстановлюючих документів на майно, ухиляється від нотаріального посвідчення та виконання угоди. У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Згідно ч.1 ст.\~334\~ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Водночас, в силу ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Проте нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним, відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України. Судом встановлено, що волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на дійсне настання правових наслідків, що узгоджується з ч.3 ст. 203 ЦК України. Правочин, укладений між сторонами, підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, однак зміст договору не суперечить іншим вимогам закону та не порушує прав третіх осіб, які не є його сторонами. Договір не може бути нотаріально посвідчений без участі відповідача, яка не надала оригіналів необхідних правовстановлюючих документів на майно, не з`являється для нотаріального посвідчення договору. У зв`язку з цим можливість для позивача посвідчити договір нотаріально втрачено і в інший спосіб, крім звернення до суду, позивач захистити свої права не має можливості. Враховуючи, крім вказаного вище, що позивач всі свої зобов`язання виконалав, користується придбаним майном, однак не може оформити право власності на майно з причин незалежних від неї, суд вважає, що договір слід вважати укладеним, а правочин дійсним, отже позов слід задовольнити та визнати за позивачем право власності на майно.

Outcome: approved