Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди завданої незаконними діями правоохоронних органів. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 22 червня 2016 року прокурором Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області Ларченком Я.І. до Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості за №42016041880000026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.197-1 КК України. У подальшому проведення досудового розслідування було доручено слідчим Петропавлівського ВП ГУНП України у Дніпропетровській області. З того часу почалося проведення усіх можливих слідчих дій, зокрема отримання тимчасових доступів, вилучення інформації та майна, проведення оглядів місця події в межах якого проводилось незаконне скошування врожаю. Згідно з постановами про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження від 28.09.2016 року, 02.10.2016 року, 12.10.2016 року, 13.10.2016 року та 19.10.2016 року визнано речовим доказом зерно соняшника загальною вагою 227 580 кг. Зазначене майно було вилучено під час огляду місця події згідно до протоколів від 28.09.2016 року, 02.10.2016 року, 11.10.2016 року, 12.10.2016 року, 18.10.2016 року та 19.10.2016 року. 07 жовтня 2015 року його було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 Кримінального Кодексу України. 29 грудня 2016 року до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №42016041880000026 від 22.06.2016 року відповідно до якого, його обвинувачували у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 06 червня 2017 року його було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 вересня 2017 року зазначений вирок було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 17 жовтня 2017 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області в іншому складі, було відкрито провадження та призначено кримінальне провадження до слухання. Вироком Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2018 року його було визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України та виправдано на підставі п.3 ч.1 ст.373 КПК України, у зв`язку з тим, що не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року зазначений вирок було скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції. 22 лютого 2019 року Петропавлівським районним судом Дніпропетровської області в іншому складі було відкрито провадження та призначено кримінальне провадження до розгляду. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року кримінальне провадження відносно нього закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 УК України, у зв`язку із відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Така відмова від підтримання державного обвинувачення обумовлена не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Ухвала ніким не оскаржувалась та набрала законної сили. Зважаючи на відмову від обвинувачення, перебування його під слідством і судом з 22 червня 2016 року по 27 жовтня 2022 року (6 років, 4 місяці і 5 днів - 76 місяці) є незаконним, і такими діями зі сторони органів досудового розслідування йому завдано значної моральної шкоди. Вважає, що така шкода повинна бути відшкодованою йому за рахунок держави виходячи з наступного. За період перебування під слідством по сфальсифікованому звинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, перебуваючи під постійним психологічним тиском, у нього, у зв`язку із постійним незаконним переслідуванням значно погіршився стан здоров`я. Він змушений був звертатися до лікаря невропатолога, кардіолога, ендокринолога та вживати ліки. Також, у зв`язку з погіршенням здоров`я, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні в у лікувальних закладах Дніпропетровської області, що підтверджується виписками медичних закладів, та проходив лікування у зв`язку з загостренням хвороби серця, гіпертонічної хвороби та цукрового діабету. Внаслідок змін у щоденному житті (викликами на допити в прокуратуру та численні судові засідання), він не міг належним чином і в достатній кількості здійснювати свою професійну діяльність для отримання прибутку, утримувати та забезпечувати на відповідному рівні сім`ю. Погіршилися його стосунки та стосунки його сім`ї з оточуючими, чому сприяла специфіка проживання у сільській місцевості, оскільки він досить відомий у районі фермер, а новини у селі розповсюджуються дуже швидко. Ще одним дуже важливим шкідливим наслідком незаконного притягнення до кримінальної відповідальності стала втрата авторитету та довіри до нього у банківських установ. Йому з 2017 року не затвердили жодного кредиту на час посівної, а зазначені кредити роблять весь рік фермера. За відсутності можливості відкриття кредитної лінії, він мав розраховувати лише на свої власні збереження а це згубно впливає на кінцевий результат роботи фермера за рік. Ці обставини його життя також значною мірою впливали на стан фізичного та психічного здоров`я. Діями правоохоронних органів, йому було завдано значну моральну шкоду, яку він оцінює відповідно до вищевикладених норм чинного законодавства, у розмірі 337 436,00 грн. З яких, за 2016 рік - 1450 х 5 + 1600 = 8800 грн; за 2017 рік - 3200 х 12 = 38400 грн.; за 2018 рік - 3723 х 12 = 44676 грн.; за 2019 рік - 4173 х 12 = 50076 грн.; за 2020 рік - 4723 х 8 + 5000 х 4 = 57784 грн.; за 2021 рік - 6000 х 11 + 6500 = 72500 грн.; за 2022 рік - 6500 х 9 + 6700 = 65200 грн. Щодо завдання матеріальної шкоди позивач зазначив, що внаслідок неправомірних дій органу досудового розслідування йому було завдано значної матеріальної шкоди. Згідно до постанов про визнання речовими доказами сільськогосподарська культура насіння соняшника вагою 6600 кг., 28.09.2016 року передана на відповідальне зберігання на підставі розписки від 28.09.2016 року, на територію СФГ «САМ» - не повернута та вагою 59 680 кг., 02.10.2016 року, передана під розписку від 02.10.2016 року, на відповідальне зберігання ФОП « [PERSON] » - не повернута, та як наслідок, не реалізована протягом майже семи років. Станом на час звернення з позовом до суду, згідно відомостей електронної зернової біржі України, вартість 1 тони насіння соняшника у Дніпропетровській області складає 15000 грн., отже завдана йому матеріальна шкода складає 994200 грн. Отже внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому було заподіяно значну матеріальну та моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвали Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 27.10.2022 року про закриття кримінального провадження відносно нього, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з держави на його користь завдану матеріальну шкоду в розмірі 994200,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 337436,00 грн. 28 січня 2024 року представником позивача [PERSON] адвокатом Меженною О.В. через систему «Електронний суд» було надано суду додаткові пояснення у справі, в яких остання прохала суд стягнути з держави на користь позивача [PERSON] , матеріальну шкоду в розмірі 994200 грн., а також моральну шкоду в розмірі 518300 грн. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що у провадженні Першотравенського міського суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до ГУ Національної поліції України в Дніпропетровської області Про відшкодування шкоди завданої правоохоронними органами. У позовній заяві позивач зазначив, що 07 жовтня 2015 року його було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ст.197-1 КК України. Однак зазначена дата була вказана помилково та суперечить іншим наданим по справі доказам. У відзиві на позовну заяву відповідачем було зазначено іншу дату, а саме 04 жовтня 2016 року, що відповідає дійсності та підтверджується інформацією яка міститься у Реєстрі матеріалів досудового розслідування п.25 Розділу ІІ Прийняті в ході досудового розслідування процесуальні рішення. Уточнення зазначеної дати є дуже важливим для розгляду справи по суті оскільки є визначальною для обрахування періоду перебування під слідством та судом. Також зазначила, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавець Законом №266/94-ВР визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, що узгоджується з висновками зробленими у Постанові ВП Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15. Ухвалою від 10.04.2023 року Першотравенським міським судом було відкрито провадження по справі, однак 01 січня 2024 року набирав чинності Закон № 3460-IX «Про Державний бюджет України на 2024 рік», згідно до якого встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 7100 гривень. Отже на даний час виникла необхідність у перерахунку розміру відшкодування моральної шкоди відповідно до вимог закону. Позивач перебував під слідством та судом з 04 жовтня 2016 року до 05 листопада 2022 року, тобто 73 місяці. Отже виходячи з норм закону мінімальна сума відшкодування становить 518300 грн. У судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Меженна Ольга Володимирівна не з`явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д. позов не визнала та надала відзив на позовну заяву, в якому прохала суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі, з наступних підстав. Відповідно до довідки слідчого управління ГУНП по кримінальному провадженню № 42016041880000026 від 22.06.2016 року встановлено, що на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області невстановленими особами самовільно зайнято земельні ділянки загальною площею 121,49 га., які згідно балансового обліку по формі 6-зем належать до земель запасу, які непередані у власність чи користування. 22.06.2016 року Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області внесені відомості до ЄРДР №42016041880000026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України. 23.06.2016 року для здійснення досудового розслідування матеріали кримінального провадження передано до СВ Петропавлівського ВП Павлоградського відділу поліції ГУНП. Відповідно до даних Єдиного реєстру досудових розслідувань, встановлено, що 04.10.2016 року повідомлено про підозру за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 197-1 КК України, [PERSON] . 28.11.2016 року кримінальне провадження №42016041880000026 від 22.06.2016 року за ч.1 ст.197-1 КК України було зупинено на підставі п.2 ч.1 ст.280 КПК України, у зв`язку з хворобою підозрюваного [PERSON] . 22.12.2016 року вищезазначене кримінальне провадження було відновлено у зв`язку з одужанням підозрюваного. 22.12.2016 року продовжено строки досудового розслідування у кримінальному провадженні №42016041880000026 від 22.06.2016 року за ч.1 ст.197-1 КК України до 3-х місяців. 28.12.2016 року відповідно ст.291 КПК України, матеріали кримінального провадження № 42016041880000026 від 22.06.2016 року за ч.1 ст.197-1 КК України направлено до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області з обвинувальним актом відносно [PERSON] . Станом на 12.04.2023 року матеріали кримінального провадження №42016041880000026 від 22.06.2016 року за ч.1 ст.197-1 КК України до слідчого відділу ВП №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області (раніше Петропавлівське відділення поліції Павлоградського відділу поліції ГУНП) не надходили. Також, зазначає, що 26.08.2020 року до Павлоградської місцевої прокуратури надійшов рапорт начальника Петропавлівського відділу Павлоградської місцевої прокуратури про те, що суб`єкти господарювання «Д» та «Т» вчинили замах на привласнення чужого майна, а саме насіння соняшника вагою 66280 кг., орієнтовною вартістю 464 тис грн., з метою подальшої реалізації, яке згідно з постановами про визнання речовими доказами та приєднання їх до матеріалів кримінального провадження №42016041880000026, було передано останнім під розписку на відповідальне зберігання за адресою: [ADDRESS] . 26 серпня 2020 року відомості за даним фактом внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020041880000097, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.5 ст.191 КК України. 27.08.2021 року кримінальне провадження №42020041880000097 від 26.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.5 ст.191 КК України надійшло до СВ відділення поліції №5 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області за підслідністю, для подальшого досудового розслідування. Крім того, в порядку ст.36 КПК України Петропавлівському ВП ПВП ГУНП в Дніпропетровській області було надано доручення про проведення перевірки належного зберігання речових доказів, які приєднані до матеріалів кримінального провадження та перебувають на відповідальному зберіганні у ФОП « [PERSON] » на території майнового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно матеріалів виконаного доручення, працівниками Петропавлівського ВП встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , на території майнового комплексу [PERSON] , де зберігалися речові докази, насіння соняшника, яке було вилучено в рамках кримінального провадження №42016041880000026 від 22.06.2016 року, у визначеному стані та кількості фактично відсутнє. Згідно копій матеріалів з кримінального провадження №42016041880000026 від 22.06.2016 року за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, в ході досудового розслідування по даному кримінальному провадженню було встановлено факт самовільного зайняття земельних ділянок кадастровий номер 1223881500:02:001:1986 площею 67,7882 га. та кадастровий номер 1223881500:02:001:1987 площею 53,6223 га., розташованих на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, які станом на 2016 рік було засіяно сільськогосподарською рослиною соняшника. 28.09.2016 року з земельної ділянки кадастровий номер 1223881500:02:001:1986 було зібрано, зважено та вилучено насіння соняшнику в загальній кількості 6600 кг., яке було передано ФОП « [PERSON] » на зберігання за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2016 року з земельної ділянки кадастровий номер 1223881500:02:001:1986 було зібрано, зважено та вилучено насіння соняшнику в загальній кількості 59 680 кг., яке було передано ФОП « [PERSON] » на зберігання за адресою: [ADDRESS] . 02.10.2016 року було внесено постанову про визнання насіння соняшника вагою 59680 кг. речовими доказами та приєднання їх до кримінального провадження. 04.10.2016 року слідчим суддею Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області винесено ухвалу, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого, погодженого з прокурором, про відмову в арешті майна - насіння соняшнику вагою 59680 кг. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 04.10.2016 року залишено без змін. 09.07.2020 року, в ході досудового розслідування кримінального провадження №42020041880000097 від 26.08.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.5 ст.191 КК України, було проведено огляд території майнового комплексу, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який на підставі приватної власності належить [PERSON] , де зберігалися речові докази, а саме насіння соняшника загальною вагою 66 280 кг., яке було вилучено в рамках кримінального провадження №42016041880000026 від 22.06.2016 року. Відповідно до протоколу огляду, на території вказаного майнового комплексу на відкритій місцевості (не у приміщенні, не під навісом), знаходиться купа залишків від насіння соняшника. Переважування вказаної купи залишків не проводилося. Візуально об`єм залишків насіння соняшника не перевищує 10 000 кг. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] пояснив, що 28.09.2016 року він прийняв на зберігання 6 600 кг. насіння соняшника та 02.10.2016 року він прийняв на зберігання 59 680 кг. насіння соняшника, про що працівникам поліції написав розписку про відповідальне зберігання даного речового доказу у своєму складському приміщенні, розташованому на території майнового комплексу, який належить [PERSON] 31.12.2016 року термін дії договору оренди складського приміщення, який було укладено між ним та [PERSON] , скінчився, у зв`язку з чим він повинен був звільнити орендований склад. Так як власнику території потрібні були складські приміщення для зберігання власної сільськогосподарської продукції, то [PERSON] перевіз зазначене насіння соняшника (речовий доказ) на відкриту територію, накрив його брезентом, та у подальшому, протягом кількох років насіння зберігалося так, у зв`язку чим, під впливом температури та вологості повітря попріло та згнило. Будучи допитаним у якості свідка [PERSON] дав свідчення про те, що у приватній власності він має майновий комплекс, розташований за адресою: [ADDRESS] , де знаходяться ангари та складські приміщення. Кілька складських приміщень у нього орендував ФОП « [PERSON] » на підставі договору оренди. Коли восени [PERSON] отримав на зберігання від працівників поліції насіння соняшнику, яке почав зберігати в орендованому складському приміщенні, то він ( [PERSON] ) попереджав як самого [PERSON] так і працівників поліції, що це можливо лише до кінця терміну дії договору оренди. 31.12.2016 року договір оренди, укладений між ним та [PERSON] скінчився, та він перевіз насіння соняшнику, яке зберігалося у приміщенні, яке раніше орендував [PERSON] на відкриту територію свого майнового комплексу, в місце, де вказане насіння нікому не буде заважати, та накрив купу соняшнику брезентом. Після цього працівники поліції кілька разів приїжджали до нього та перевіряли наявність насіння та його стан. При цьому усі бачили, що воно, під впливом температури та природних умов поступово псується. 09.07.2020 року до нього на територію знову приїхали працівники поліції, які провели огляд залишків насіння соняшнику та взяли його проби. Також [PERSON] пояснив, що територія на якій зберігалося насіння соняшника повністю огороджена та знаходиться під цілодобовою фізичною охороною. Фактів крадіжок будь-якого майна, у тому числі крадіжок насіння соняшника, ними виявлено не було. 31.12.2021 року кримінальне провадження №42020041880000097 від 26.08.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 ч.5 ст.191 КК України, закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. На теперішній час прийняте процесуальне рішення не скасовано у встановленому законом порядку. Щодо стягнення з ГУНП на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 994 200 грн, представник відповідача зазначила наступне. Шкода, завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органом державної влади, його посадовою або службовою особою при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України. Цими нормами передбачено, що для застосування відповідальності органів державної влади, їх посадових або службових осіб наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади та її посадових осіб до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу (посадової особи), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відповідно до п.22 ч.1 ст.92 Конституції України, засади цивільно- правової відповідальності визначаються виключно законами України. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволені позову. Отже, визначальним у вирішенні даної категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом. Звертає увагу суду, що як протиправну бездіяльність слід розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. При цьому, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Крім того, потрібно з`ясувати юридичний зміст, значимість, тривалість та межі протиправної бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Так, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності органу досудового розслідування сама по собі не може свідчити про незаконність його діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Дії органу досудового розслідування судом незаконними не визнавались, а тому вважає доводи позивача щодо незаконності дій органів досудового розслідування безпідставними та необґрунтованими. Вважає, що слідчі під час здійснення досудового розслідування кримінального провадження №42016041880000026 діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У даному випадку, належний позивачу, вилучений речовий доказ було передано на зберігання ФОП « [PERSON] ». Відтак, саме ФОП « [PERSON] » є відповідальною особою за зберігання товарно-матеріальних цінностей як речових доказів. У подальшому дії чи бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області не впливають на зберігання такого майна, оскільки саме ФОП « [PERSON] » несе повну відповідальність за зберігання цього майна. За таких обставин, у даному випадку відсутній безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між діями Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та збитками позивача, як один з елементів складу правопорушення. Що виключає можливість покладення на відповідача ГУНП шкоди у вигляді вартості майна, переданого на зберігання ПАТ ФОП « [PERSON] ». А тому, позовні вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 994 200 грн. є необґрунтованими. Також вважає, що позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували завдання останньому матеріальної шкоди, завданої діями або бездіяльністю органів досудового розслідування у розмірі 994 200 грн., а тому така позовна вимога [PERSON] щодо факту спричинення останньому матеріальної шкоди у розмірі 994 200 грн. є необґрунтованою та безпідставною. Щодо стягнення з ГУНП на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 337 436 грн., зазначила, що обов`язковою умовою для можливості відшкодування моральної шкоди судом має бути доведення у належний процесуальний спосіб фактів настання такої шкоди, протиправності дій, що призвели до неї, а також наявності між цими фактами причинно-наслідкового зв`язку. Однак, [PERSON] , обґрунтовуючи завдання йому моральної шкоди, не надав до суду жодного доказу спричинення йому моральних страждань, які він зазнав у зв`язку з незаконними, на його думку, діями посадових осіб органів досудового розслідування у сумі 994 200 грн. Позивач у своєму позові зазначає, що дії органів досудового розслідування спричинили йому моральної шкоди, а саме порушення його нормальних життєвих зв`язків, погіршення відносин з оточуючими, а також призвело до додаткових зусиль для організації його життя. Вважає, що позивач не надав суду доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, психосоматичних та психоемоційних змін, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків і відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, стану здоров`я та стосунків з рідними в наслідок досудового розслідування кримінального провадження N242016041880000026. Таким чином, вважає, що [PERSON] не надав доказів завдання йому моральних страждань, та причинно-наслідкового зв`язку між притягненням останнього до кримінальної відповідальності та начебто завданням моральної шкоди. Відповідно до позовної заяви [PERSON] зазначає період перебування під слідством і судом з 22.06.2016 року по 27.10.2022 рік (76 місяців = 337 436 грн). Однак, згідно п.14 ч.1 ст.3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. 04.10.2016 року [PERSON] повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України. Отже, період перебування під слідством і судом [PERSON] становить 74 місяці з 04.10.2016 року по 28.10.2022 року (з моменту повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до моменту винесення ухвали Петропавлівського районного суд Дніпропетровської області по справі № 188/1672/16-к про закриття кримінального провадження). Крім того зазначає, що відповідно до п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд під час ухвалення судового рішення по справі, повинен виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Так, розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Таким чином, вважає, що позовні вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 337 436 грн. є такими, що не підлягають задоволенню. У судове засідання представник Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області Штирхунова А.Д. не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнала та прохала відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, встановив такі фактичні обставини. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами. Судом, встановлено, що 22 червня 2016 року Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області було внесено відомості до ЄРДР за №42016041880000026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, за фактом самовільного зайняття невстановленими особами земельних ділянок загальною площею 121,49 га. на території Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, які згідно балансового обліку по формі 6-зем належать до земель запасу, непереданих у власність чи користування. Матеріали вищезазначеного кримінального провадження були передані Павлоградською місцевою прокуратурою Дніпропетровської області до слідчого відділу Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області, для проведення досудового розслідування. Під час досудового розслідування слідчим Петропавлівського ВП Павлоградського ВП ГУНП в Дніпропетровській області при огляді місця події було вилучено 234180 кг. насіння соняшника, яке належало [PERSON] (протоколи огляду місця події від 28.09.2016 року, 02.10.2016 року, 11.10.2016 року, 12.10.2016 року, 18.10.2016 року, та 19.10.2016 року) та визнано речовими доказами (постанови від 28.09.2016 року, 02.10.2016 року, 12.10.2016 року, 13.10.2016 року та 19.10.2016 року). 04 жовтня 2016 року [PERSON] було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України 28 грудня 2016 року матеріали кримінального провадження №42016041880000026 від 22 червня 2016 року за ч.1 ст.197-1 КК України відносно [PERSON] було направлено до Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року кримінальне провадження, яке внесене до ЄРДР за №42016041880000026 від 22 червня 2016 року стосовно [PERSON] було закрито на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Речові докази по справі - насіння соняшника вагою 167900 кг., яке знаходилось на зберіганні у [PERSON] , залишено останньому. Речові докази - насіння соняшника вагою 59680 кг. та 6600 кг., всього 66280 кг., яке знаходиться на зберіганні у фізичної особи-підприємця [PERSON] , безкоштовно передати [PERSON] . Ухвала суду набрала законної сили 05 листопада 2022 року. У зв`язку з закриттям кримінального провадження, [PERSON] звернувся до начальника ВП №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про повернення йому речових доказів, а саме 66280 кг. насіння соняшника, яке знаходилось на зберіганні у ФОП [PERSON] . Зазначена заява була отримана ВП №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області 30 січня 2023 року. Згідно листа т.в.о. начальника ВП №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області Туйнова А.С. №49-4-635 від 13 лютого 2023 року, речові докази у вигляді насіння соняшника загальною вагою 66280 кг. знаходиться у ФОП [PERSON] , тому ухвалу про повернення речових доказів для її виконання необхідно направити до ФОП [PERSON] . У разі виникнення спірних питань, [PERSON] необхідно звернутись до суду для роз`яснення порядку виконання ухвали суду. Згідно скріншоту з інтернет сайту «Електронної зернової біржи України», вартість однієї тони насіння соняшника станом на 22 березня 2023 року становить 15000,00 грн. Відповідно до виписки із медичної кратки амбулаторного (стаціонарного) хворого №ЭА2981 від 07.12.2016 року, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринної терапії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» з 28.11.2016 року по 07.12.2016 року з діагнозом: цукровий діабет, 2 тип, середньої тяжкості, у стадії субкомпенсації, дабетична гепатопатія. Діабетична мікроангиопатія нижніх кінцівок, ішемія нижніх кінцівок 1 ступеня. Дистальна симетрична сенсомоторна діабетична полінеропатія 2 ступеня. Варикозна хвороба нижніх кінцівок, ХВН 1 ступеня. Гіперметропія слабкого ступеня, синдром сухого ока обох очей. Ожиріння 2 ступеня, очаговий мікоз. ГБ ІІІ стадії, 1 ступеня, ризик 4. Гіпертензія серця. ІБС: стенокардія напруги, 2ФК, кардіосклероз атеросклеротичний та постінфарктний (2005 р. 2016 р.) СН1 ступеня. Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №ЭА8925 від 01.11.2017 року підтверджується, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринної терапії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» з 23.10.2017 року по 01.11.2017 року з діагнозом: цукровий діабет, 2 типу, середньої тяжкості, у стадії субкомпенсації. Дабетична гепатопатія. Діабетична мікро- макроангиопатія нижніх кінцівок, ішемія нижніх кінцівок 2А ступеня. Діабетична полінейропатія 2 ступеня, сенсомоторного типу. Варікозна хвороба нижніх кінцівок, ХВН 1 ступеня. ІБС: кардіосклероз постінфарктний (2005 р.), коронарографія (2014 р.) - інтактні коронарні артерії. ГБ ІІІ стадії, 2 ступеня, ризик 4. СН 2А ступеня. Гіперметропія слабкого ступеняобох очей. Синдром сухого ока обох очей. Ожиріння 2 ступеня. Згідно виписки із медичної картки амбулаторного (станціонарного) хворого №15198 від 14.12.2018 року, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринної терапії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» з 03.12.2018 року по 14.12.2018 року з діагнозом: цукровий діабет 2 типу, середньої важкості, стадія компенсації. Діабетична гепатопатія. Діабетична полінейропатія. Діабетична мікроангіопатія судин нижніх кінцівок. Ішемія 1 ст. Варікозна хвороба правої н/к. ХВН 1 ст. Гіперметропія слабкого ступеня, с-м сухого ока обох очей. ІХС: дифузний кардіосклероз та ПІК (2014 р.). КГ (2014 р.). ГХ 3 ст., 1 ст., СН 0 ст. Вузловий еутиреоідний зоб справа. Ожиріння 2 ст. Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №п2368 від 24.03.2021 року, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринної терапії Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» з 15.03.2021 року по 24.03.2021 року з діагнозом: цукровий діабет 2 типу тяжка форма, стадія субкомпенсації. Дабетична ангіоретінопатія обох очей. Діабетична гепатопатія. Діабетична симетрична полінейропатія нижніх кінцівок, сенсомоторна форм, ХБП, І ст.: діабетична нефропатія 3 ступеня, сечовий варіант. Діабетична мікромакроінгіопатія нижніх кінцівок, ішемія 2 А ступеня судин нижніх кінцівок. Гіпертонічна хвороба 2 стадії 2 ступеня, ризик 4; ІБС: кардіосклероз атеросклеротичний та постінфарктний (2005 р.), КГ (2014 р.), гіпертензія серця; СН А. Випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №єа1993 від 10.03.2023 року підтверджується, що [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні ендокринології Комунального закладу «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І. Мечнікова» з 03.03.2023 року по 10.03.2023 року з діагнозом: цукровий діабет 2-го типу важка форма в стадії декомпенсації. Діабетична мікромакроангіопатія нижніх кінцівок, ішемія 2а ступеню, ХХН 1 ступеня, діабетична нефропатія 3 ступеня; СКХ, ниркова коліка; ризик 3, САГ 2, А1, ХНН 0 ст.; діабетична ретинопатія обох очей. Дистальна симетрична полінейропатія обох нижніх кінцівок, сенсорно-моторна форма. Гіпертонічна хвороба 3 стадія 3 ступінь ризик 3; ішемічна хвороба серця; кардіосклероз дифузний та постінфарктний (2005), коронарографія 2014, інтактні КС, СН 1 стадія, ФК 1. Гіпертензія передміхурової залози, хронічний цистит, загострення. Вирішуючи позовні вимоги по суті суд приходить до наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 22 ЦК України (в редакції на жовтень 2016 року - час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. До складу збитків включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом (стаття 225 ГК України, чинного на час виникнення спірних правовідносин). За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, зазначеними нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Отже підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України (див. аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17 та від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18). Дії (бездіяльність) органів державної влади, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, передбаченого статтею 11 ЦК України внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (див. висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 920/715/17). Обґрунтовуючи позов нормами статі 56 Конституції України, статей 1173, 1174, 1176 ЦК України, позивач [PERSON] вказував на те, що збитки, заявлені до стягнення у розмірі 994200,00 грн, понесені ним у зв`язку з незаконною бездіяльністю відділення поліції №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області, яке не виконало вимоги статті 169 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) щодо повернення тимчасово вилученого майна, внаслідок чого йому завдано майнової шкоди. У статті 16 КПК України визначено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до частини першої статті 100 КПК України речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160 -166, 170 - 174 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення. У частині четвертій статті 168 цього Кодексу унормовано, що після тимчасового вилучення майна уповноважена службова особа зобов`язана забезпечити схоронність такого майна в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У Порядку зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.11.2012 № 1104 (далі - Порядок, Порядок № 1104), визначено правила зберігання речових доказів стороною обвинувачення, їх реалізації, технологічної переробки, знищення, здійснення витрат, пов`язаних з їх зберіганням і пересиланням, та схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження. Відповідно до пункту 27 Порядку схоронність тимчасово вилученого майна забезпечується згідно з пунктами 1 - 26 цього Порядку до повернення майна власнику у зв`язку з припиненням тимчасового вилучення майна або до постановлення слідчим суддею, судом ухвали про накладення арешту на майно. Пунктом 6 Порядку № 1104 визначено, що у разі закриття слідчим, дізнавачем, прокурором кримінального провадження питання про речові докази вирішується у відповідній постанові слідчого, дізнавача, прокурора. За змістом частини першої статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання прокурора про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною п`ятою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту. Таким чином, спричинення шкоди у вигляді втрати належного [PERSON] майна, тимчасово вилученого у порядку статей 167, 168 КПК України у ході здійснення кримінального провадження №42016041880000026 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.197-1 КК України, повинно бути доведено та підтверджуватись належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні статей 76, 77, 78 ГПК України. Так, судом встановлено, що під час досудового слідства у кримінальному провадженні №42016041880000026 від 22 червня 2016 року, у [PERSON] було тимчасово вилучено належне йому майно, а саме 234180 кг. насіння соняшника, з яких 167900 кг. було передано [PERSON] на відповідальне зберігання, а 66280 кг. було передано на відповідальне зберігання фізичні особі-підприємцю [PERSON] , які у подальшому були визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. 28 жовтня 2022 року ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області кримінальне провадження №42016041880000026 від 22 червня 2016 року, було закрите на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання обвинувачення, в обґрунтування відмови від обвинувачення прокурор послався на судову практику, зокрема постановку Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі №400/122/18, провадження №51-387км20, якою залишено в силі рішення судів першої та апеляційної інстанції про виправдання особи, яка вчинила дії, аналогічні тим, у вчиненні яких обвинувачується [PERSON] . Також прокурор зазначив, що потерпілим у цьому кримінальному провадженні нікого не визнано, тому кримінальне провадження підлягає закриттю на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України. Крім того, даною ухвалою було повернуто [PERSON] за належністю речові докази у справі, а саме насіння соняшника вагою 167900 кг., яке перебувало у нього на зберіганні, та 66280 кг. насіння соняшника, яке перебувало на зберіганні у ФОП [PERSON] . Після набрання вищезазначеною ухвалою суду законної сили (05.11.2022 року) позивач звернувся до ВП №4 Синельниківського РУП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою, в якій прохав повернути йому тимчасово вилучене майно, а саме насіння соняшника вагою 66280 кг., яке перебувало на відповідальному зберіганні у ФОП [PERSON] . Як зазначає у позовній заяві позивач [PERSON] до теперішнього часу насіння соняшника вагою 66280 кг. йому не повернуто, та даний факт не заперечується відповідачем. Таким чином, позивачем доведено, що після вилучення в нього сільськогосподарської продукції, а саме насіння соняшника вагою 66280 кг. у період перебування майна під контролем органу Національної поліції, останнє згнило. Відповідно до інформації отриманої з Інтернет сайту «Електронна зернова біржа України» вартість однієї тонни насіння соняшника на момент розгляду справи судом (16.02.2024 року) становить 14100,00 грн. Тому, суд приходить до висновку про стягнення з держави Україна на користь позивача матеріальної шкоди завданої незаконними діями правоохоронних органів в розмірі 934548,00 грн. (66280 кг. * 14100,00 грн. = 934 548,00 грн). Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема у випадках постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону). Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону). Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (ВП ВС від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11, від 26.02.2019 року у справі №915/478/18, від 27.02.2019 року у справі №761/3884/18, від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц, від 18.12.2019 року у справі №688/2479/16-ц, від 18.03.2020 року у справі №553/2759/18). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до Держави Україна, не є обов`язковою (ВП ВС від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів, не є необхідним (ВП ВС від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, від 25.03.2020 року у справі №641/8857/17, від 11.11.2020 року у справі №9901/845/18, від 09.12.2020 року у справі №9901/613/18). Дана правова позиція викладене у постанові ВП Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрадований за час, починаючи з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили (постанова ВС від 19.09.2018 року у справі №534/955/17). Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Судом установлено, що унаслідок необґрунтованого кримінального переслідування позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув на підставі ухвали Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 28 жовтня 2022 року у справі №188/1672/16-к, якою кримінальне провадження було закрите на підставі п.2 ч.2 ст.284 КПК України, у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Період перебування позивача під слідством та судом складає 73 місяці, тобто з 04 жовтня 2016 року - дати повідомлення [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до 05 листопада 2022 року - дати набрання ухвалою Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області законної сили. Встановлення правильного періоду перебування особи під слідством і судом впливає на правильність визначення мінімального розміру моральної шкоди, який не може бути зменшено. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місць перебування під слідством чи судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), який зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість, вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (постанова ВП Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15). Враховуючи розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи у суді - 7100,00 грн., та тривалість перебування під слідством і судом, мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 518 300,00 грн., що є гарантований державою розмір моральної шкоди, який суд вважає за необхідне стягнути з держави Україна на користь позивача, задовольнивши позовні вимоги в цій частині. Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1, п.1 ч.3, ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: уразі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а інші сторони є державними органами, судовий збір компенсується за рахунок держави.

Outcome: partial