Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що за рішенням суду з нього стягнені аліменти на утримання сина [PERSON] , 2009 року народження, в розмірі частини доходу. Рішення суду виконується, заборгованості по аліментам немає. Але у жовтні 2022 року він зареєстрував шлюб з [PERSON] та [INFO] у нього народилась ще донька [PERSON] . Тобто на його утриманні зявились ще дві особи, оскільки дружина доходу не має, перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років. Крім того, його заробітна плата істотно зменшилась. Дані обставини є істотними, оскільки його матеріальний стан значно погіршився, що є підставою для зменшення розміру аліментів. Також вважає, що зменшення розміру аліментів до 1/6 частини є більшим ніж мінімальний розмір аліментів, визначений законом, та не вплине на забезпечення дитини, так як позивачка має стабільний високий дохід, він також несе додаткові витрати на утримання дитини. Просив суд зменшити розмір аліментів, встановлених рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2019 року та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/6 частини усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14 серпня 2023 року відкрито провадження по справі та розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 13 вересня 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову відповідачка [PERSON] вказала, що батько дитини не несе жодних інших витрат на утримання дитини, крім сплачених аліментів. Хоча дитини має захворювання, яке потребує проведення лікування за рекомендацією лікарів (постійно лфк, масажі, басейн), що складає від 6\~000 до 10\~000 грн. щомісячно. На даний час її дохід не є значним та таким, що покриває всі потреби дитини. Вважає, що відповідач не навів жодної аргументованої підстави для зменшення розміру аліментів. Тому у задоволенні позову просила відмовити. 27 листопада 2023 року до суду надійшла відповідь на відзив. Позивач додатково вказав, що його дохід та сімейний стан реально змінився. Також стан його здоров`я погіршився, він проходив тривале лікування. А відповідачка не надала доказів того, що вона витрачає кошти на лікування [PERSON] . Оскільки син є здоровим, добре розвинутим, відвідує школу, відмінно навчається, морально стійкий, абсолютно здоровий та нормальним. Він любить, піклується про сина, не лише сплачуючи аліменти. Також заперечує проти стягнення правової допомоги. Просив позов задоволити. 06 грудня 2023 року до суду надійшли заперечення [PERSON] на відзив. Відповідачка додатково вказала, що зменшення доходу позивача має також наслідком і зменшення розміру аліментів, які стягнені в частці. Також не може вливати і перебування позивача на лікарняному, так як аліменти стягуються у частці. Позивач не надав жодного доказу того, що він бере участь в додаткових витратах на синах. А дружина позивача зверталась до суду про стягнення аліментів на свою дитину. Крім того, дружина позивача є ФОП (салон краси « [PERSON] » та продуктовий магазин), тобто наявність приватного бізнесу не погіршує, а покращує сімейний дохід. Просила задоволити позов. У судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримав. Суду пояснив, що після зменшення його доходу та виплати аліментів, на руках у нього залишається менше коштів, яких недостатньо для утримання дружини, її дитини, та спільної маленької дитини. Аліменти на дитину позивачки дійсно стягнені, але фактично вона їх не отримує. Вся діяльність дружини припинена та не приносить жодного доходу. Його матеріальний стан значно погіршився, що є підставою для зменшення розміру аліментів. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив додатково, що позивачка несе на утримання сина значно більше коштів. Стягувані аліменти покривають її витрати на лікування сина. Інші витрати вона намагається покрити самостійно. Ні магазин, ні салон краси дружина відповідача не зачиняла, що підтверджується поданими фото. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 вересня 2019 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15.07.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач, як на підставу позовних вимог посилається на те, що відповідач отримує значний прибуток, натомість його матеріальний стан значно погіршився і через зменшення доходу, й через наявність на утриманні ще однієї дитини, дружини. Зменшення розміру аліментів є правом суду, а не його обов`язком, виходячи з диспозиції ст. 192 СК України, тобто, навіть за умови доведеності факту зміни матеріального стану платника аліментів, суд, який розглядає справу, може не задовольняти вимоги останнього про зменшення розміру аліментів, зважаючи на інші обставини справи, зокрема, у разі, якщо зменшення розміру аліментів не відповідатиме інтересам малолітніх дітей, які мають право на рівень життя, достатній для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Так, [PERSON] вказував, що матеріальний стан дитини не зміниться після зменшення розміру аліментів. Разом з тим, докази таким обставинам суду не надав та вони спростовуються довідкою про доходи відповідача. Не заявив позивач і клопотань про витребування таких доказів, у разі складнощів в їх отриманні, та в судовому засіданні не аргументував наявність високих доходів відповідачки. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку №789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності зі ст.ст. 11, 15 вказаного Закону, кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною першою ст. 182 СК України, передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За приписами ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону. Пленум Верховного Суду України в п. 17 своєї Постанови від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ, щодо батьківства, материнства стягнення аліментів» роз`яснив судам, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 № 789-X11) дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість потребує спеціального захисту та турботи, включаючи належний правовий захист, як до, так і після народження. Відповідно до ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ст.ст. 76, 77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Позивач зазначив, що за своїм матеріальним становищем він позбавлений можливості сплачувати аліменти у розмірі, який стягнено судовим рішенням, проте ним не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень. Оцінюючи подані докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позивач не довів належними та допустимими доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. По суті, позивач обмежився лиш власними поясненнями. При вирішенні справи суд враховує, що зі зменшенням доходу позивача, розмір аліментів на сина зменшується на ту ж частку. Крім того, суд враховує, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Факт народження у платника аліментів дитини у іншому шлюбі без належних та допустимих доказів погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи №715/2073/20. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд критично оцінює поданий лист про непрацездатність, який було надано позивачем як доказ погіршення стану його здоров`я, та вказує, що наданий доказ не підтверджує погіршення стану здоров`я позивача, відтак не береться судом до уваги. Взагалі з нього не можливо ідентифікувати особу щодо якої наведено інформацію (а.с.66) Варто зазначити, що факт зміни майнового стану позивача жодним доказом не підтверджений. Сам по собі факт подання довідки про доходи не може підтверджувати зміну майнового стану сімї позивача, враховуючи також факт здійснення господарської діяльності дружиною позивача (у судовому засідання позивач по суті визнав факт наявності салону краси та продуктового магазину у його дружини). Також позивач не надав суду доказів зачинення салону краси та продуктового магазину, і які наслідок відсутність додаткового доходу його родини. Позивач не довів, що його фінансовий стан змінився настільки, що існують передбачені законом підстави для зменшення розміру аліментів, а також що таке зменшення буде відповідати найкращим інтересам неповнолітнього сина, який з ним не проживає. Вирішуючи даний спір, суд також виходить з того, що відповідно до положень статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. Сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмови про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично. Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити не лише з врахування його трудових доходів. Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу. Тому суд критично оцінює подання дружиною позивача декларації про відсутність прибитку у першому кварталі 2023 року. Так, матеріали справи не містять доказів того, що раніш такі декларації подавались з іншими даними, позивач не надав доказів актуальних даних щодо доходів дружини на час вирішення спору. При вирішенні спору суд враховує потреби в першу чергу дітей. Так, позивач не аргументував яким чином наявність ще однієї дитини вплинула на його доходи. А зменшення отриманого доходу має наслідком і зменшення розміру аліментів (раніш розмір аліментів складав біля 12000 грн. щомісячно). Аргументування позивача, що після сплати аліментів у нього залишається менше коштів не заслуговують на увагу, оскільки його дохід складає біля 30\~000 грн. щомісячно, з яких він 7500 грн. є сплатою аліментів, а з урахуванням інтересів ще однієї дитини, складає приблизно половину його доходу. Позивач не довів суду розміру своїх видатків, які б перевищували розмір його доходів, та б мали перевагу над інтересами дітей. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed