Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] , який діє через свого представника [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить поділити спільне майно подружжя, шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 155 000 грн., а також стягнути судові витрати по справі. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16.01.2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений шлюб. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Під час перебування у шлюбі, 02.11.2010 року сторони за спільні кошти придбали автомобіль «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який був зареєстрований на відповідача [PERSON] . Після розірвання шлюбу, сторони за взаємною згодою користувались спільно вказаним автомобілем, позивач періодично ремонтував автомобіль, здійснював заміну резини, оформляв обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Представник позивача зазначає, що у вересні 2022 року відповідач забрала автомобіль в своє користування, оскільки позивач не міг користуватись транспортним засобом за станом здоров`я. В червні 2023 року позивач дізнався, що [PERSON] 22.03.2023 року відчужила автомобіль «Hyundai Tucson» без попереднього погодження та згоди позивача, грошовими коштами, отриманими за продаж автомобіля, відповідач розпорядилась на власний розсуд. Відповідач подала письмові пояснення по справі, в яких зазначила, що вона на момент знайомства з позивачем мала свій бізнес, [PERSON] після одруження вселився і був зареєстрований у квартирі відповідача, оскільки не мав особистого житла. У 2011 році в м.Київ у автосалоні був придбаний автомобіль марки «Hyundai Tucson», за власні кошти відповідача. Після розірвання шлюбу, [PERSON] деякий час проживав у відповідача, а також між сторонами була досягнута домовленість про те, що позивачу залишається спільний бізнес, а відповідачу відходять права власності та фактичне володіння автомобілем марки «Hyundai Tucson», реєстраційний номер [NUMBER] , який з моменту придбання був зареєстрований на відповідача. Одак, позивачу для роботи потрібен був автомобіль, яким він користувався на власний розсуд, в подальшому в автомобілі виникли технічні несправності двигуна, але позивач відмовився провести ремонтні роботи та залишив автомобіль на стоянці біля будинку відповідача, де автомобіль знаходився більше року та жодних дій з ним не проводилось. В подальшому відповідач, позичивши кошти, відремонтувала автомобіль, та вирішила продати цей автомобіль. Відповідач зазначає, що вилученими коштами за автомобіль, вона розрахувалася з боргами, що виникли внаслідок ремотну авто, а залишок коштів пішли на повернення боргів які створив позивач на підприємстві. Відповідач вказує, що позивач був обізнаний про те де знаходиться автомобіль, знав про продаж, знав про ціну продажу і знав куди пішли кошти з продажу. Відповідач зазначає, що експертна оцінка автомобіля не відповідає фактичній ціні продажу, є завищеною. При прийнятті судом рішення просила враховувати її офіційний місячний дохід у вигляді пенсії по інвалідності 2 групи у сумі 2 760,00 грн. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Ухвалою судді від 22.12.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, призначено справу до розгляду (а.с. 55). 08.01.2023 року представник відповідача [PERSON] подала заяву про ознайомлення з матеріалами справи (а.с. 57-59). 05.01.2024 року представник позивача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав заяву про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, внесення відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи (а.с. 60-62). 22.01.2023 року представник відповідача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав клопотання про відкладення судового засідання, клопотання про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді, внесення відомостей про учасника справи та надання доступу до електронної справи (а.с. 63-69, 70-76). 07.02.2024 року представник відповідача [PERSON] через систему «Електронний суд» подав заяву про припинення повноважень представника. 16.02.2022 року [PERSON] подала письмові пояснення по справі. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Батура П.О. підтримав позов. Відповідач [PERSON] позов визнала частково. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 16.01.2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 7, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2012 року по справі № 1003/7415/2012 , шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). З листа Територіального сервісного центру №3242 РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 10.11.2023 року вих. № 31/10/3242-1303 вбачається, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, 02.11.2010 року на підставі довідки-рахунку [NUMBER] від 21.08.2010 року був зареєстрований за [PERSON] . 22.03.2023 року зазначений транспортний засіб був перереєстрований на нового власника [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2023 року №5943/2023/3719035, укладеного в ТСЦ МВС № 5943 м.Охтирка, Сумська область (а.с. 19-20). Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу, складеного 02.11.2023 року ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», на замовлення позивача [PERSON] , ринкова вартість автомобіля «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER] становить 310 000 грн. з ПДВ (а.с. 21-43). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно з вимогами статті 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з вимогами ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою статті 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК) (45-15), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачеві достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. З матеріалів справи та пояснень сторін вбачається, що спірний автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі та є об`єктом спільної сумісної власності, тому підлягає поділу. Відповідач не надала жодного доказу в спростування наведеного. [PERSON] , стверджуючи, що експертна оцінка спірного автомобіля не відповідає фактичній ціні продажу, не надала доказів в підтвердження будь-якої іншої вартості автомобіля «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Враховуючи те, що стороною відповідача не надано свого висновку експерта з визначенням вартості автомобіля «Hyundai Tucson», 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та, ні в який спосіб не спростовано вартість спірного транспортного засобу, яку зазначив позивач, а тому суд приймає до уваги визначену ринкову вартість автомобіля ТОВ «Експертна оцінка майнових прав», в сумі 310 000,00 грн., подану стороною позивача. Отже, компенсаційна вартість 1/2 частини вказаного автомобіля становить 155 000 грн., що і підялгає стягненню з відповідача. Відповідач не надала жодних належних та допустимих доказів, надавши належну правову оцінку яким, суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку про доведення позиції сторони відповідача. Позиція [PERSON] не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду даної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.ч.3,4 ст. 139 ЦПК України, експерт, спеціаліст чи перекладач отримують винагороду за виконану роботу, пов`язану зі справою, якщо це не входить до їхніх службових обов`язків. Суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідач у своїх письмових поясненнях зазначила, що вона являється особою з інвалідністю 2 групи, однак доказів наведеному не надала, а тому у суду відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати судових витрат. Враховуючи викладене, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 1550,00 грн., а також 2000,00 грн. - витрати з виготовлення звіту про оцінку колісного транспортного засобу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач ставить вимогу про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн. Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. На виконання вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України позивач до позовної заяви надав договір №114/ЦС про надання правничої допомоги від 02.11.2023 року, укладений між Адвокатським об`єднанням «Компаньйон та партнери», в особі керуючого партнера Батури Павла Олександровича та [PERSON] , згідно п. 1 якого клієнт доручає, а Об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу (а.с. 44). Згідно пункту 2 додатку №1 до договору про надання правничої допомоги № 114/ЦС від 02.11.2023 року сторони домовились, що вартість правничої допомоги за договором складає 15 000,00 грн та є фіксованою сумою і не змінюється в залежності від обсягу послуг, витраченого адвокатом часу та кількості судових засідань. Витрати на правничу допомогу сплачуються клієнтом на підставі встановленого рахунку наступним чином: 7500,00 грн- протягом двох днів з моменту підписання договору; наступні 7500,00 грн - через тридцять днів після підписання договору. Встановлено, що [PERSON] сплатив на рахунок Адвокатського об`єднання «Компаньйон та партнери» 7500,00 грн., що підтверджено платіжною інструкцією № @2PL469403 від 03.11.2023 року. Під час розгляду справи доказів про сплату іншої частини коштів (7500,00 грн), передбачених договором про надання правничої допомоги № 114/ЦС від 02.11.2023р. до суду не надано. При винесенні рішення, суд керується практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Дослідивши надані докази, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, викладені обставини та складність справи, з урахуванням виконаної адвокатом роботи, застосовуючи принципи співмірності та розумності розміру судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7500,00 грн., як компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, які документально підтверджені. На підставі викладеного,

Outcome: approved