Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач подав позов про стягнення з відповідачки боргу за договором позики грошей № 890 від 25 серпня 2023 року в сумі 171000 грн., в обґрунтування чого посилався на те, що 26.08.1989 р.н. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошей, який зареєстрований приватним нотаріусом Бакумовою А.В. в реєстрі за № 890 від «25» серпня 2023 р., згідно з яким позивач передав відповідачу визначену договором суму грошей, а саме 171\~000 (сто сімдесят одну тисяча) гривень, 00 коп., що складає 4\~500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів, які вона зобов`язується повернути до 25 лютого 2024 року готівкою., таким чином: 25.09.2023 року у розмірі 28500 грн., 25.10.2023 року у розмірі 28500 грн., 25.11.2023 року у розмірі 28500 грн., 25.12.2023 року у розмірі 28500 грн., 25.01.2024 року у розмірі 28500 грн., 25.02.2024 року у розмірі 28500 грн. Ухвалою суду від 01 січня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, в якій позовні вимоги підтримав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачка про\~дату,\~час та\~місце розгляду\~справи була\~належним чином\~повідомлена,\~про що\~свідчить довідка\~про доставку\~СМС \~повідомлення щодо\~документа «Судова\~повістка»,\~причину неявки\~суду не\~повідомила,\~заяв про\~відкладення розгляду\~справи від\~неї до\~суду не\~надходило. Згідно з ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин. На момент розгляду справи суду не було надано відповідачем жодних відомостей щодо зміни його місця проживання/перебування. Враховуючи, що відповідачка отримала СМС повідомлення щодо документу «Судова повістка», суд вважає, що вона була повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідач з запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, чи з відзивом на позов до суду не звертався, заяв, клопотань та заперечень від нього до суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні та не зявився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляду справи за його відсутності до суду не надходило. Відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростування доводів позивача. За таких обставин, з письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Приймаючи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також те, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надали, на підставі ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84)\~5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Дослідивши матеріали цивільної справи судом встановлено, що 25.08.2023 року між сторонами укладено договір позики грошей, який зареєстрований приватним нотаріусом Бакумовою А.В. в реєстрі за № 890. Відповідно до умов укладеного договору відповідач [PERSON] взяла у борг у позивача [PERSON] 171\~000 (сто сімдесят одну тисяча) гривень, що складає 4\~500 (чотири тисячі п`ятсот) доларів, які вона зобов`язалася повернути до 25 лютого 2024 року готівкою, таким чином: 25.09.2023 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США; 25.10.2023 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США; 25.11.2023 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США; 25.12.2023 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США; 25.01.2024 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США; 25.02.2024 р. суму у розмірі 28500 гривень, в еквіваленті 750 доларів США. Відповідно до умов Договору позики грошей, борг має бути повернутим в м. Харкові, готівкою з еквівалентом курсу доларів США на момент проведення розрахунку. Згідно з п. 3 даного Договору у випадку несвоєчасного повернення боргу Позичальник зобов`язується окрім суми боргу сплачувати Позичальнику неустойку в розмірі 0,1% від усієї суми боргу за кожен день прострочення, починаючи з п`ятого дня прострочення. Також позивачем, [PERSON] у жовтні\~2023 року направлено відповідачу [PERSON] заяву про врегулювання спору в позасудовому порядку, яка відповідач проігнорував. Відповідачем жодним чином не спростовано погашення заборгованості за укладеним договором позики грошей, доказів виконання взятих на себе зобов`язань до суду не надано. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Зазначені правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, які підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Ця судова практика є незмінною. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю договір позики грошей є документом, який засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Відповідно до статті 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. [PERSON] , підписавши договір позики грошей, підтвердила отримання від [PERSON] 171\~000 (сто сімдесят одну тисяча) гривень та підтверддила укладення договору позики та його умов із [PERSON] . \~ \~ \~ \~Згідно зі статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оскільки відповідач [PERSON] не надала суду належних, допустимих, допустимих та достатніх доказів, які б свідчили про виконання нею свого грошового зобовязання перед позивачем [PERSON] , суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку\~ст.141 ЦПК України\~та стягує з відповідачки на користь позивача витрати зі сплати судового збору, які підтверджені відповідним платіжним дорученням.

Outcome: approved