Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

У червні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Приватбанк» про визнання кредитного договору неукладеним, відповідно до якої позивач просив суд визнати неукладеним кредитний договір б/н від 21.05.2008 року, нібито укладений та підписаний між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ПриватБанк». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) посилається на те, що він не укладав із АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір б/н від 21.05.2008 року та не отримував кредитні кошти за даним договором. За наведених обставин, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22.06.2020 року в справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 23.10.2020 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній вказав, що вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Зазначив, що вказаним оводам позивача вже надавалась оцінка в іншій судовій справі, наслідком чого були встановленні обставини, що спростовують позовні вимоги. У задоволенні позовних вимог просив відмовити в повному обсязі. 14.12.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про витребування доказів по справі. 22.03.2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло клопотання про долучення доказів до матеріалів справи. 13.02.2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання у задоволенні заяви позивача про витребування доказів - відмовлено. У судове засідання позивач не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, разом з тим, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі позивача, вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. За наведених обставин, суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України спосіб Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Згідно ч.1 ст.627 та ч.1 ст.628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Отже інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов`язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», роз`яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним необхідно перевіряти додержання ст.ст.215,1048-1052,1054-1055 ЦК України, та ст.ст.18,19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13.06.2007 "Про незалежність судової влади" передбачено, що за змістом частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. До того ж, згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Із рішень Європейського суду з прав людини вбачається, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, по рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Совтрансавто-Холдинг" проти України", "Україна-Тюмень" проти України". Так, в матеріалах справи міститься рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 року у справі № 640/16049/19, відповідно до змісту якого встановлено: що «…21 травня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» правонаступником якого в свою чергу є АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний Договір з [PERSON] , згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 32500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації. Згідно із наданою банком інформацією, яка відповідачем не спростована старт карткового рахунку у спірних правовідносинах відбувся 21 травня 2008 року із кредитним лімітом в 1500.00 грн. [PERSON] отримував кредитні кошти, користувався ними та протягом тривалого періоду часу частково виконував зобов`язання щодо їх повернення. Вказане підтверджене долученого до матеріалів справи випискою за період з 01.05.2008 року по 10.09.2019 року (а.с.97-101)». Відповідно до резолютивної частини вказаного рішення: суд, прийшов до висновку « …про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, яка станом на 15.07.2019 року становить 43109.09 грн. та відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимогах [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним». Крім того, відповідно до вказаного рішення судом було встановлено, що «…сторони уклали кредитний договір у письмовій формі, факт укладення договору 21 травня 2008 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку [PERSON] , використання якого розпочалося 21 травня 2008 року шляхом встановлення кредитного ліміту. В подальшому [PERSON] вчинялись операції по картці (а.с. 98-100). Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений і відповідач [PERSON] користувалася кредитними коштами з цього періоду». До того ж, відповідно до матеріалів справи рішення Київського районного суду м. Харкова від 23.01.2020 року залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07.05.2020 року у справі № 640/16049/19, тобто рішення набрало законної сили. Отже, зважаючи на встановлені судом обставини у справі № 640/16049/19 щодо факту укладення кредитного договору б/п від 21.05.2008 року між [PERSON] та БФ КБ "ПриватБанк", та отримання Позивачем кредитних коштів за договором, то вказані обставини не потребують доказуванню у даній справі. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1,2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Додатково в підтвердження вже встановлених в іншій справі обставин щодо факту укладення кредитного договору б/н від 21.05.2008 року між [PERSON] та АТ КБ "ПриватБанк", банк надав до суду заяву [PERSON] із довідкою, оформлені Позивачем для отримання кредиту, які становлять кредитний договір. Надані докази засвідчують факт укладення спірного кредитного договору між [PERSON] та АТ КБ "ПриватБанк". Виходячи із всього зазначеного, вбачається, що позовні вимоги [PERSON] с необґрунтованими та безпідставними, а отже не можуть бути задоволені судом. У відповідності до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні потрібно відмовити. Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed