Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Київській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач просить суд відшкодувати моральну та матеріальну шкоду, оскільки, на його думку, будучи незаконно притягнутим до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП, внаслідок незаконного ініціювання провадження у справі про адміністративне правопорушення та необґрунтованим рішенням суду першої інстанції, йому було завдано моральної шкоди та матеріальної шкоди. Відтак, позивач просить суд стягнути з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] шкоди у розмірі 175 407 грн. 52 коп., з яких: відшкодування матеріальних збитків - 75 407 грн 52 коп. та відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 100 000,00 грн. 16.08.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справу в порядку спрощеного позовного провадження. 09.10.2023 Державною казначейською службою України було направлено відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також, зазначено, що на позивача не накладено адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, також у позові відсутні докази сплати позивачем штрафу, що свідчить про неможливість поширення приписів статті 1176 ЦК України та Закону про відшкодування шкоди на відповідні правовідносини. Представник відповідача вказує, що з вимоги позивача, заявлена ним сума відшкодування збитків дорівнює самостійно розрахованій сумі недоотриманого прибутку, яка настала через необхідність витрачання часу на захист порушених прав внаслідок незаконного притягнення позивача до адміністративної відповідальності за статтею 130 КУпАП, тобто є його упущеною вигодою. При цьому, будь-яких посилань на діюче законодавство, яке б надавало право позивачу на отримання саме такої суми, він не навів, а відтак, долученим до заяви позивачем касовим звітом не доведено умови реальної можливості одержання такого доходу. Таким чином, у позивача відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення майнової шкоди, внаслідок протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції у Київській області. Ототожнюючи визнання дій незаконними із закриттям адміністративної справи за відсутністю складу адміністративного правопорушення позивач посилається на постанову Київського апеляційного суду від 15.06.2023 у справі № 367/595/21, якою закрито провадження в справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, у зв`язку з відсутністю в його діях адміністративного правопорушення. Проте, даною постановою протиправність або незаконність дій Головного управління Національної поліції у Київській області не встановлена. При цьому, сам факт закриття справи судом постанови про адміністративне правопорушення не тягне за собою обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії відповідачів завдали позивачу моральної шкоди. Зазначена позиція Казначейства підтверджується позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 21.10.2020 по справі №312/262/18. Відтак, позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням Головного управління Національної поліції у Київській області та вини останнього в її заподіянні. З врахуванням зазначеного, представник Державної казначейської служби України просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 10.10.2023 представником Головного управління Національної поліції у Київській області було подано відзив на позовну заяву. Так, відповідач щодо матеріальної зазначив, що вимога позивача щодо стягнення не отриманого прибутку є необґрунтованою, оскільки не надано жодних доказів на підтвердження факту, що позивач не провадив свою діяльність протягом дванадцяти днів у період розгляду справи про № 367/596/23. Позивачем, на підтвердження суми не отриманого прибутку, наданий касовий 2-звіт, однак на думку представника, він є недостатнім, оскільки зазначений звіт не відповідає вимогам щодо реалізації фіскальних функцій реєстраторами розрахункових операцій для різних сфер застосування (далі - Вимоги), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18 лютого 2002 р. № 199., а саме в даному звіті не зазначені номер, дата і час друкування фіскального звітного чека як того вимагає п. 17 вищевказаних Вимог. Окрім цього, позивач стверджує, що наданий звіт сформований за період з 01.01.2023 по 25.07.2023, однак відповідно до п. 2 Вимог, 2-звіт - денний звіт з обнуленням інформації в оперативній пам`яті та внесенням її до фіскальної пам`яті реєстратора. Враховуючи вищевикладене, на думку представника відповідача, наданий позивачем фіскальний касовий звіт як доказ не отриманого прибутку, є нічим іншим як маніпулювання обставинами справи з метою формування висновків, що не відповідають дійсності. Також варто зазначити, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу, його посадових осіб або службових осіб. При цьому, факт неправомірності ( незаконності ) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних ( неправомірних ) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне рішення ( вирок ) суду, що набрало законної сили. Представник відповідача, звертає увагу, що постанова Київського апеляційного суду від 15 червня 2023 року, по справі №367/596/23, згідно якої закрито провадження у справі відносно позивача за ч. 1 статті 130 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), не є доказом протиправності дій ГУНП в Київській області щодо складання адміністративного протоколу, оскільки предметом судового розгляду вказаної вище справи було виключно з`ясування обставин наявності чи відсутності події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 статті 130 КУпАП, у діях позивача, а не правомірність вказаних вище дій ГУНП в Київській області. Враховуючи вищезазначене, на думку представника відповідача, матеріали справи не містять доказів того, що вказані вище дії ГУНП в Київській області щодо складання адміністративного протоколу у встановленому законом порядку визнавались судом протиправними. Також, представник ГУ НП в Київській області звертає увагу, що у позовній заяві позивач помилково тлумачить п. 4 статті 2 Закону України « Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» ( далі - Закон) на свою користь, стверджуючи про право на відшкодування внаслідок закриття справи про адміністративне правопорушення. В той же час згідно ст. 1 Закону, відшкодуванню підлягає тільки шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту, завданого органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність та органів досудового розслідування. З матеріалів справи відомо, що відносно позивача не застосовувався адміністративний арешт органами досудового слідства, а отже посилання позивача на Закон є безпідставними. Відтак, заявлений позивачем розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди є недоведеним та таким, що не підтверджуються матеріалами справи. Доказів, які б обґрунтували заявлену позивачем суму у 100 000,00 грн, в тому числі погіршення стану здоров`я позивача, втрати роботи, не надано. Також позивач не зазначає, в чому саме полягає моральна шкода, завдана йому, а вимога про відшкодування моральної шкоди у такому розмірі не обґрунтована, не надано доказів, що підтверджують такі обставини. Таким чином, вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставними та необґрунтованими, оскільки відсутні правові підстави для їх задоволення. Позивач не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Окрім цього, представником відповідача сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може біти доказом того, що дії або бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди. Даний висновок викладений Верховним Судом України у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21.10.2020 по справі № 312/262/18. З врахуванням зазначеного, представник ГУ НП в Київській області просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник позивача в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Представник ГУ НП в Київській в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. З врахуванням зазначеного, суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, з тверджень позивача встановлено, що 07.12.2022 року поліцейськими ВП № 1 Бучанського РУП ГУ НП у Київській області було складено відносно [PERSON] протокол, про вчинення останнім адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, 07.12.2022 о 20 год. 00 хв. [PERSON] керував транспортним засобом MERCEDES-BENZ VITO III, номерний знак [NUMBER] . по вулиці Стрижевська в смт. Ворзель з ознаками алкогольного сп`яніння, що виражалося у запаху алкоголю з порожнини рота, млявій мові, вираженому тремтінні пальців рук. В протоколі зазначено, що від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі охорони здоров`я [PERSON] відмовився. Постановою Ірпінського міського суду Київської області у справі № 367/596/23 від 08.02.2023 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 рік. Постановою Київського апеляційного суду у справі № 367/596/23 від 15.06.2023 постанову Ірпінського міського суду Київської області від 08.02.2023 скасовано, адміністративне провадження відносно [PERSON] щодо притягненя до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП закрито відповідно до положень статті 247 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення. Відтак, оскільки на думку позивача, він будучи незаконно притягнутим до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП, внаслідок незаконного ініціювання провадження у справі про адміністративне правопорушення та необґрунтованим рішенням суду першої інстанції, йому було завдано моральної шкоди, яка полягала у негативних емоціях, стресі, переживанні, емоційному напруженому стані, який викликаний страхом осуду зі сторони рідних та знайомих, а також приниженні гідності. За час від складання протоколу 07.12.2022 до винесення постанови Київським апеляційним судом 15.06.2023, останній зазнав негативних та таких, що принижують його гідність, як законослухняного громадянина, обставин та впливів, а також останній був змушений вживати заходів для захисту своїх прав та законних інтересів. Незаконними діями працівників поліції були порушені конституційні права громадянина [PERSON] , що завдало йому фізичних та моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану, що виразилось в істотній моральній шкоді у вигляді психологічних страждань, перебування у стані довготривалого (6 місяців), безперервного нервового стресу, внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювалося його розумінням невинуватості та цинічності обвинувачення. Від триваючих психологічних хвилювань і переживань, [PERSON] не здатний був займатися будь-якими звичними для життя справами, нормально спілкуватися з рідними, друзями, колегами та іншими людьми, під час спілкування з якими, він почував себе непевно, так як відчував по відношенню до себе осуд людей, був змушений постійно виправдовуватися, що стало дуже складно після постанови Ірпінського міського суду Київської області. Крім того, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, провадить свою діяльність самостійно. За період з 07.12.2022 по 15.06.2023 вимушено не працював 12 днів (відвідування відділку поліції, ознайомлення з матеріалами справи, судові засідання). Згідно касового звіту за період з 01.01.2023 по 25.07.2023 середній заробіток за 1 день складає 6 283 грн 96 коп. Таким чином, матеріальна шкода у вигляді не отриманого прибутку за 12 днів складає 75 407 грн 52 коп., дана шкода настала через необхідність витрачання часу на захист порушених внаслідок незаконного притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, за частиною 1 статті 130 КУпАП. З врахуванням зазначеного, позивач був змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Так, відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно дост. 1 Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: забезпечення публічної безпеки і порядку; охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; протидії злочинності; надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги. Статтею 56 Конституції України визначено право кожної особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Зобов`язання із заподіяння шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування заподіяної шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати заподіяну шкоду в повному розмірі. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першоїстатті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Оскільки, підставою для відшкодування шкоди є встановлена рішенням суду протиправність постанов, винесених поліцейськими у справах про адміністративні правопорушення, за якими не було накладено адміністративне стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відтак спеціальні норми, передбачені ч.1 ст. 1176 ЦК України, застосуванню не підлягають. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди за статтями 1173, 1174 ЦК України є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, що є предметом доказування по справі. Відповідно до ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173,1174 ЦК Україниє спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та/або применшенні немайнового блага (життя, здоров`я, тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом. Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови, внаслідок чого порушуються права іншої особи. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди ( умислу або необережності ). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно- правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов`язку з відшкодування збитків. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. З врахуванням зазначеного, суд вважає, що доводи позивача щодо завдання йому шкоди є необґрунтованими, не вказують на її завдання, реальний зв`язок між обставинами та реальним настанням наслідків, які спричинили завдання майнової шкоди. Також, варто зазначити, що відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправні діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому, суд з`ясовує факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрати немайнового характеру. Так, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій не врахували, що дії працівників поліції щодо затримання позивача та складання відносно нього протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини. Зважаючи на наведене, висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відсутність вини у діях працівників поліції при складанні протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених статтями 173, 185 КУпАП, є помилковими. Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права в подібних правовідносинах викладені, зокрема в постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 686/16847/17 (провадження № 61-11590св18), від 01 липня 2020 року у справі № 347/1977/17 (провадження № 61-10582св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19), від 02 вересня 2020 року у справі № 591/1001/17 (провадження № 61-39927св18), від 09 червня 2021 року у справі № 726/837/20 (провадження № 61-2647св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21), від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21 (провадження № 61-5136св22), від 14 грудня 2022 року у справі № 201/7848/21 (провадження № 61-5118св22), та інших. Відтак, з врахуванням даної позиції, суд приходить до висновку, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок закриття адміністративного провадження відносно [PERSON] щодо притягненя до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 130 КУпАП, за відсутності складу адміністративного правопорушення. Так, Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення 100 000,00 грн.. моральної шкоди є необґрунтованими, завищеними та суперечать засадам розумності і справедливості. В даному випадку, наявні підстави для стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000,00 грн. При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суд приймає до уваги обставини справи, ступінь моральних переживань позивача з приводу неправомірних дій відповідача, та вважає, що вказана вище сума в повній мірі зможе компенсувати заподіяну позивачу моральну шкоду. Таким чином, вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, з врахуванням зазначених обставин суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000,00 грн., щодо інших вимог суд прийшов до висновку про їх необґрунтованість та недоведеність. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а інші учасники про понесені судові витрати не заявили, суд не проводить розподілу судових витрат.

Outcome: partial