Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] , представник [PERSON] звернулись до суду з позовом до до [PERSON] , [PERSON] , третя особа Товарна Біржа "НОВЕ СТОЛІТТЯ" про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визначення часток у спільному майні та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та просили визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 21.11.1997 року на Товарній Біржі "НОВЕ СТОЛІТТЯ". Визначити частки у спільному майні подружжя [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49,26 кв.м., житловою - 29,3 кв.м, та встановити факт належності [PERSON] права на 1/2 частку даної житлової квартири, і визначити за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,26 кв.м., житловою - 29,3 кв.м. Визнати за [PERSON] , [INFO] , громадянка України, уродженка с. Синявка, Канівського району, Черкаської області, ІПН [NUMBER] , право власності на 3/8 частини квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обгрунтування позову вказали, що позивач по справі, [PERSON] , 02 липня 1993 року уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Довгинщвським відділом РАГС м. Кривий Ріг, про що було зроблено актовий запис № 360. [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] , [INFO] , помер що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). За час шлюбу, 21 листопада 1997 року, за рахунок спільних сімейних грошових коштів позивачки по справі та її чоловіка [PERSON] , було придбано на підставі Договору купівлі продажу нерухомого майна, який був посвідчений заступником генерального директора Товарної Біржа «НОВЕ СТОЛІТТЯ», житлову квартиру [ADDRESS] . Покупцем за даним договором виступав чоловік позивачки, та вказаній обставині на той час вона не придавала взагалі ніякого значення оскільки вважала дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований 24.11.199 року у Криворізькому бюро технічної інвентаризації за [PERSON] та здійснено запис у реєстраційній книзі № 114п-253-233. За життя, чоловік позивачки - [PERSON] , 23 червня 2017 року у присутності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. склав заповіт, відповідно до якого усе майно та майнові права, що будуть належати йому на день його смерті, незалежно від їх складу та місця знаходження (розташування) і взагалі все те, що буде за законом належати йому на день його смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, він заповів позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із двокімнатної квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . 03 вересня 2021 року позивачка по справі - [PERSON] та Відповідач по справі - [PERSON] (який доводиться сином від першого шлюбу сападкодавця та має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки є спадкоємцем за законом першої черги та є інвалідом третьої групи), звернулися до державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. з питань оформлення свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом на квартиру [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. від 03 вересня 2021 року, позивачці та відповідачу по справі [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за коном, оскільки правовстановлюючі документи на нерухоме майно, а саме житлову квартиру [ADDRESS] , не відповідають вимогам чинного законодавства. На час укладення договору купівлі-продажу у листопаді 1997 році позивачка та її чоловік не були повідомлені належним чином про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст.47 ЦК України (в ред.1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки та той час був чинним Закон У країни «Про товарну біржу», відповідно ст.15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчиненні правочину всі дії були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеним чинним законодавством України в 1997 році. Усі вимоги договору купівлі-продажу, сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу була проведена Криворізьким БТІ. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю- продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, станом на листопад 1997 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею. Таким чином оскільки чоловік позивачки за життя повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, ним здійснено оплату за придбане майно грошовими коштам , які [PERSON] одержала до підписання цього договору , що вбачається з п. 3 даного правочину та вказаний Договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований у КБТІ, у передбаченому законом порядку. Крім того, вказаний договір купвлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми , судом недійсним не визнавався, [PERSON] на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ "Про власність" набув права власності під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на двокімнатну квартиру [ADDRESS] і правомірно володів нею. За таких обставин, квартира [ADDRESS] , яка була придбана покійним чоловіком позивачки- [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , та належить на праві спільної сумісної власності позивачці та її покійному чоловіку - [PERSON] . В розумінні ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відтак, враховуючи викладене, діючи в інтересах позивачки, змушена просити суд про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частку житлової квартири, як на майно придбачен в період шлюбу. Стосовно іншої 1/2 частки житлової квартири то вона спадкується спадкоємцем за заповітом та за законом, який має право на обов`язкову частку. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, з урахуванням права на обов`язкову частку спадкування за законом Відповідача-1, а також заповіту на ім`я позивачки, вважаю, що позивачці належить право на спадкування за заповітом після померлого [PERSON] на 3/8 частки житлової квартири [ADDRESS] . Відповідно, відповідач -1 матиме право на спадкування 1/8 частки житлової квартири, як обов`язкової частки у спадщині. Про визнання за ним права на дану 1/8 частку я не прошу, оскільки не уповноважена діяти в його інтересах, та відповідач-1 матиме змогу самостійно звернутися до суду, за необхідності. Враховуючи, що позивачка не має можливості підтвердити право власності на майно в нотаріальній конторі, у зв`язку із відсутністю належних правовстановлюючих документів на спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS] , питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи Товарна біржа "Нове століття" про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності та просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 21.11.1997 року на Товарній Біржі "НОВЕ СТОЛІТТЯ". Визнати право власності [PERSON] , ІПН [NUMBER] на 1/4 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом. В обгрунтування позову вказав, що позивач [PERSON] є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Батько позивача [PERSON] 02.07.1993 уклав шлюб із [PERSON] . 21.11.1997 [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з [PERSON] . Вказаний договір був зареєстрований біржою нерухомості «Нове століття». Водночас у вказаному договорі наявні відомості, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір щодо спірної квартири не підлягав нотаріальному посвідченню. Також 23.06.2017 батько позивача [PERSON] склав заповіт, за яким усе належне йому мано та майно права, що будуть належати йому на день смерті, заповів [PERSON] . Після смерті батька позивача [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить нерухоме майно, зокрема квартира за адресою: [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] було відмолено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову належну йому частку після смерті батька [PERSON] , зокрема на частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючи у видачі свідоцтва, нотаріус зазначив, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру не відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема укладений між [PERSON] та [PERSON] договір не посвідчений нотаріально. Позивач [PERSON] вважає, що він є спадкоємцем після смерті його батька [PERSON] за законом та йому у порядку спадкування за законом належить 1/4 частка квартири за адресою: [ADDRESS] . Визначаючи вказаний належний йому розмір частки спірної квартири у порядку спадкування за законом, позивач [PERSON] враховує відомості, що його батько [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , під час якого його батько придбав спірну квартиру. Отже, батьку позивача [PERSON] на час його смерті належала 1/2 частка спірної квартири, а спадкоємцями за законом після його смерті є позивач та дружина батька [PERSON] , внаслідок чого частка позивача у спірній квартирі у порядку спадкування за законом становить 1/4 частку. Як вбачається із документів, доданих до позову, батько позивача [PERSON] дійсно купив нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , у відповідача [PERSON] , передавши їй попередньо гроші у сумі 5700 грн. на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, який був складений та засвідчений біржою нерухомості «Нове століття» 21.11.1997, що підтверджується копією договору вказаного договору. Також на ім`я батька позивача [PERSON] було виготовлено технічні документи, зокрема технічний паспорт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Отже, вказаний договір є чинним, ніким не оспорюваний, а тому батьку позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація укладеного між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] договору на товарній біржі не суперечила чинним на момент реєстрації договору положенням законодавства, внаслідок чого на підставі положень Закону України «Про товарні біржі» не було передбачено нотаріального посвідчення вказаного укладеного договору. Ухвалою суду від 23.05.2023 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в загальному порядку з підготовчим судовим засіданням. Ухвалою суду від 20.06.2023 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. Ухвалою суду від 15.01.2024 року прийнято зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги, пояснила відповідно змісту позову, зустрічний позов визнала частково, заперенчувала проти 1/4 частки, вказала, що частка [PERSON] 1/8. В судовому засіданні відповідач за первісним позовом [PERSON] первісний позов визнав, просив задовольнити зустрічний наполягав на 1/4 частці. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] , 02 липня 1993 року уклала шлюб з [PERSON] , який був зареєстрований Довгинщвським відділом РАГС м. Кривий Ріг, про що було зроблено актовий запис № 360. [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] , [INFO] , помер що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Довгинцівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). За час шлюбу, 21 листопада 1997 року, за рахунок спільних сімейних грошових коштів позивачки по справі та її чоловіка [PERSON] , було придбано на підставі Договору купівлі продажу нерухомого майна, який був посвідчений заступником генерального директора Товарної Біржа «НОВЕ СТОЛІТТЯ», житлову квартиру [ADDRESS] . Покупцем за даним договором виступав чоловік позивачки, та вказаній обставині на той час вона не придавала взагалі ніякого значення оскільки вважала дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Вказаний договір купівлі-продажу був зареєстрований 24.11.199 року у Криворізькому бюро технічної інвентаризації за [PERSON] та здійснено запис у реєстраційній книзі № 114п-253-233. За життя, чоловік позивачки - [PERSON] , 23 червня 2017 року у присутності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дацко Я.О. склав заповіт, відповідно до якого усе майно та майнові права, що будуть належати йому на день його смерті, незалежно від їх складу та місця знаходження (розташування) і взагалі все те, що буде за законом належати йому на день його смерті та що згідно із законодавством може бути успадкованим, він заповів позивачці [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається із двокімнатної квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . 03 вересня 2021 року позивачка по справі - [PERSON] та Відповідач по справі - [PERSON] (який доводиться сином від першого шлюбу спадкодавця та має право на обов`язкову частку у спадщині, оскільки є спадкоємцем за законом першої черги та є інвалідом третьої групи), звернулися до державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. з питань оформлення свідоцтв про право на спадщину за заповітом та за законом на квартиру [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л.М. від 03 вересня 2021 року, позивачці та відповідачу по справі [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за коном, оскільки правовстановлюючі документи на нерухоме майно, а саме житлову квартиру [ADDRESS] , не відповідають вимогам чинного законодавства. На час укладення договору купівлі-продажу у листопаді 1997 році позивачка та її чоловік не були повідомлені належним чином про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст.47 ЦК України (в ред.1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки та той час був чинним Закон У країни «Про товарну біржу», відповідно ст.15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчиненні правочину всі дії були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеним чинним законодавством України в 1997 році. Усі вимоги договору купівлі-продажу, сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу була проведена Криворізьким БТІ. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю- продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Реєстрація бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржою, а не нотаріусом, станом на листопад 1997 року не суперечила чинному законодавству. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі - продажу, міни зареєстрованих біржею. Таким чином оскільки чоловік позивачки за життя повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, ним здійснено оплату за придбане майно грошовими коштам , які [PERSON] одержала до підписання цього договору , що вбачається з п. 3 даного правочину та вказаний Договір у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 227 ЦК УРСР був зареєстрований у КБТІ, у передбаченому законом порядку. Крім того, вказаний договір купвлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми , судом недійсним не визнавався, [PERSON] на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ "Про власність" набув права власності під час перебування у зареєстрованому шлюбі, на двокімнатну квартиру [ADDRESS] і правомірно володів нею. За таких обставин, квартира [ADDRESS] , яка була придбана покійним чоловіком позивачки- [PERSON] під час перебування у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , та належить на праві спільної сумісної власності позивачці та її покійному чоловіку - [PERSON] . В розумінні ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. [PERSON] є сином [PERSON] , який помер [INFO] . Батько позивача [PERSON] 02.07.1993 уклав шлюб із [PERSON] . 21.11.1997 [PERSON] придбав квартиру за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного з [PERSON] . Вказаний договір був зареєстрований біржою нерухомості «Нове століття». Водночас у вказаному договорі наявні відомості, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір щодо спірної квартири не підлягав нотаріальному посвідченню. Також 23.06.2017 батько позивача [PERSON] склав заповіт, за яким усе належне йому мано та майно права, що будуть належати йому на день смерті, заповів [PERSON] . Після смерті батька позивача [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, до якого входить нерухоме майно, зокрема квартира за адресою: [ADDRESS] . Позивачу [PERSON] було відмолено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову належну йому частку після смерті батька [PERSON] , зокрема на частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Відмовляючи у видачі свідоцтва, нотаріус зазначив, що правовстановлюючі документи на спірну квартиру не відповідають вимогам чинного законодавства, зокрема укладений між [PERSON] та [PERSON] договір не посвідчений нотаріально. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіння, користування і розпорядження своєю власністю. Право власності - це врегульовані законом суспільні відносини по володінню, користуванню і розпорядженню майном. Право власності в Україні охороняється законом. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Всі форми власності рівноправні. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом, при цьому право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, не заборонених законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Але якщо сторони домолися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилитися від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України та ч.2 ст.220 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978 року зазначено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (в тому числі при придбанні на біржових торгах), міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. На час укладення договору купівлі-продажу у листопаді 1997 році позивачка та її чоловік не були повідомлені належним чином про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст.47 ЦК України (в ред.1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки та той час був чинним Закон У країни «Про товарну біржу», відповідно ст.15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягають. При вчиненні правочину всі дії були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме, купівлі-продажу вищевказаної квартири, правочин був реальним і вчиненим у формі дозволеним чинним законодавством України в 1997 році. Усі вимоги договору купівлі-продажу, сторонами були виконані, ніяких претензій щодо передачі майна не було, та сторонами правочину один до одного будь-які інші претензії не пред`являлися. Державна реєстрація договору купівлі-продажу була проведена Криворізьким БТІ. Згідно ст.15 Закону України "Про товарні біржі", не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю- продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржовий договір з моменту його реєстрації на біржі є вчиненим правочином. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним. За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Отже, вказана стаття встановлює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя щодо майна, набутого за час шлюбу. У листі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753-0/4-13 від 16.05.2013 року зазначено, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутись з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому необхідно довести, коли саме було набуте майно, на яких підставах, чи дійсно таке майно має бути віднесене до спільного сумісного майна подружжя. В такому разі необхідно звернутись до положень Сімейного Кодексу України, які чітко визначають, яке майно є спільним сумісним майном подружжя. За вимогами ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, тобто зміна власника майна, що підлягає державній реєстрації, неможлива без перереєстрації права власності. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. В свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла, у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 3 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1241 ЦК України встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України, за положеннями якої під способами захисту суб`єктивних цивільних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Стаття 12 ЦК України, передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, суд вважає доведеними та обгрунтованими вимоги сторін про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 21.11.1997 року на Товарній Біржі "НОВЕ СТОЛІТТЯ", а також законні та обгрунтовані вимоги, що частки у спільному майні подружжя [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , у квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49,26 кв.м., житловою - 29,3 кв.м, та встановити факт належності [PERSON] права на 1/2 частку даної житлової квартири, і визначити за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлової квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,26 кв.м., житловою - 29,3 кв.м., але з урахуванням права на обов`язкову частку спадкування за законом [PERSON] , а також заповіту на ім`я позивачки, суд приходить до висновку, що позивачці належить право на спадкування за заповітом після померлого [PERSON] на 3/8 частки житлової квартири [ADDRESS] . Відповідно, [PERSON] має право на спадкування 1/8 частки житлової квартири, як обов`язкової частки у спадщині, а отже первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial