Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У вересні 2023 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона та відповідач від липня 2023 року у шлюбі не перебувають. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачкою. Відповідач ухиляється від покладеного на нього обов`язку утримувати свою дитину. Це, зокрема, виявилося в тому, що відповідач відмовляється добровільно надавати кошти на її утримання, а саме на придбання одягу, продуктів харчування, медикаментів тощо. Відповідач має добрий стан здоров`я, не перебуває на обліку в жодній медичній установі, тому в змозі сплачувати аліменти, так як має постійний заробіток. Він не зобов`язаний до виплати аліментів будь-кому, крім їхньої спільної дитини, інших утриманців не має, аліментів на утримання не виплачує. Посилаючись на наведені обставини та положення ст.ст.180-183, 191 СК України, просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою судді від 15.09.2023 року відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 12, 13). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак 28.02.2024 року до канцелярії суду направила заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 69). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте 28.02.2024 року позивач та його представник - адвокат Гончарук Р.О. до канцелярії суду подали клопотання, в яких просять розгляд справи провести без їхньої участі, проти задоволення позову заперечують, просять відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 70, 71). Від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 211 ЦПК України, у зв`язку з чим в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В судовому засіданні 28.11.2023 року представник позивачки [PERSON] - головний юрист сектору Погребищенського бюро правової допомоги відділу безоплатної правової допомоги [PERSON] не заперечувала проти розгляду справи за відсутності позивачки [PERSON] , позов підтримала та пояснила, що дитина проживає разом з матір`ю за місцем проживання останньої. Додаткових заяв та клопотань не мала. 28.11.2023 року відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував щодо розгляду справи за відсутності позивачки, позов не визнав та пояснив, що їхня спільна з позивачкою дитина проживає разом з ним, де знаходиться мати дитини він не знає. Також зазначив, що позивачку востаннє бачив більше місяця тому. Шлюб з позивачкою розірвав у жовтні 2023 року, а фактично перестали проживати разом з серпня 2023 року. Їхній з позивачкою спільний син проживає разом з ним останній місяць, дитина зареєстрована у будинку разом з ним. Також додав, що спілкувався з позивачкою по телефону востаннє більше місяця тому. В судовому засіданні 28.11.2023 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Гончарук Р.О. не заперечував щодо розгляду справи за відсутності позивачки. Заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що за матеріалами справи дитина постійно проживає разом із відповідачем. Заслухавши пояснення учасників справи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджуване порушення було обґрунтованим. За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.06.2019 року. Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с. 6). Позивачка та відповідач є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Розкопанської сільської ради Погребищенського району Вінницької області 23.08.2019 року (а.с. 5). Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 14.09.2023 року № 4231 позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована разом з [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до копії довідки, виданої виконавчим комітетом Погребищенської міської ради від 29.09.2023 року № 19-69, [PERSON] дійсно проживає разом з батьками та сином: матір`ю - [PERSON] , [INFO] , батьком - [PERSON] , [INFO] , сином - [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 38). Згідно з характеристикою, виданою виконавчим комітетом Погребищенської міської ради від 29.09.2023 року № 19-73, [PERSON] , [INFO] , народився та проживає в с. Розкопане Вінницького району Вінницької області, одружений, на утриманні має одну малолітню дитину, завжди приділяє увагу синові, відповідальний, завжди прийде на допомогу в будь-якій ситуації. За станом здоров`я має третю групу інвалідності, отримує соціальну допомогу. Спиртними напоями не зловживає, громадський порядок не порушує. Має вищу освіту, за спеціальністю вчитель історії. Проживає разом зі своїми батьками за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 20.11.2023 року комісією ССД Погребищенської міської ради проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , умови відповідають санітарно-гігієнічним вимогам, в будинку зручні меблі та побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: облаштоване окреме спальне місце, куточок для розвиваючих ігор, наявні одяг та взуття відповідно до віку та сезону. За вказаною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: [PERSON] , [INFO] , має ІІІ групу інвалідності; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Малолітня дитина проживає разом з батьком, дідом та бабою. Хлопчик має гарні стосунки з батьком. Мати проживає окремо (а.с. 40). Відповідно до частин 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частинами 7, 8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини. Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до роз`яснень, що надані у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За положенням частини 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з ч. 1 ст. 160, ч. 1 ст.161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у ній доказів свідчить про те, що малолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом зі своїм батьком відповідачем [PERSON] в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , яка є зареєстрованим місцем проживання малолітньої дитини (а.с. 38, 40). Разом з тим, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7). Останньою не надано суду доказів того, що її малолітній син [PERSON] , [INFO] , фактично проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13 у справі «М.С. проти України» йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. У згаданому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, зважаючи на те, що судом встановлено, що дитина фактично проживає разом з батьком за адресою, яка є зареєстрованим місцем їх постійного проживання, та знаходиться на його утриманні, вказані обставини мають істотне значення, які у відповідності до ст. 181 СК України дають підстави для відмови у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] . На думку суду, відмова у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з батька, з яким проживає дитина, аліментів на утримання цієї дитини на користь матері, яка фактично не проживає з дитиною, відповідає інтересам дитини. Отже, за таких обставин, суд вважає, що позивачка не надала суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній син проживає разом з нею, а тому, зважаючи на вищенаведене, в задоволенні заявлених нею позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] аліментів на її користь на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, слід відмовити.

Outcome: dismissed