Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. Позов мотивований тим, що 05.03.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2023 року було розірвано. У період шлюбу сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] , та яка належить відповідачу на праві приватної власності. Представник позивача зазначає, що оскільки зазначена квартира була придбана у період перебування сторін у шлюбі, то вона належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Враховуючи викладене, представник позивача звертається до суду та, з урахуванням уточненої позовної заяви, просить суд визнати за\~позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] право власності по 1/2 частині квартири, яка є об`єктом спільної сумісної власності та розташована за адресою: [ADDRESS] , стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати по справі, також зазначила, що витрати на правову допомогу будуть надані протягом 5 днів з моменту винесення рішення по справі. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10.10.2023\~року прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2024 року підготовче провадження по справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідач [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, у якому висловив позицію щодо відмови у задоволенні позовних вимог, однак в подальшому, під час розгляду справи по суті, надав до суду заяву, у якій уточнені позовні вимоги визнав, судове засідання просив проводити без застосування засобів технічної фіксації. Положеннями ч. 1 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, натомість її представник адвокат Гудим І.В. та заяві надала до суду заяву у якій просила провести судове засідання без застосування засобів технічної фіксації, уточнені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, про що нею також зазначено у додаткових поясненнях. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Судом встановлено, що 05.03.2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22.06.2023 року було розірвано. (а.с. 12-14). Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином факт перебування сторін у шлюбі з 05.03.2010 року по 22.06.2023 року не підлягає доказуванню. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру [ADDRESS] , зареєстровано за [PERSON] 23.10.2014 року (а.с. 10-11). Відповідно до звіту про оцінку майна № ED 230825-11 від 25.08.2023 року ринкова вартість нерухомості. а саме квартири [ADDRESS] , складає 198\~933 грн. (а.с. 15-22). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам, що склались між сторонами по справі, суд зазначає наступне. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту стаття 61 СК України. Однак, якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього, в даному випадку, лише на ім`я одного з подружжя, не спростовує презумпції належності вищевказаного майна до спільної сумісної власності подружжя. У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі № 462/518/18 зазначено, що факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю. Отже, сторони по справі мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Положеннями ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Таким чином, набуття майна за час шлюбу є підставою для виникнення у подружжя права спільної сумісної власності на це майно. У разі коли презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу, не спростовано, за відсутності належних доказів того, що майно набуте за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Згідно із ст.\~70\~Сімейного кодексу\~України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівні. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу (крім майна, зазначеного в ст. 57 СК України). Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Згідно із ч. 2 ст.\~372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як роз`яснено у п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , набута сторонами під час шлюбу, джерелом її набуття є спільні сумісні кошти, а тому зазначена квартира. відповідно до ст. 60 СК України, є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, що підтвердив відповідач, а тому підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Суд приймає до уваги те, що відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, тим самим надавши свою згоду на поділ спільного майна саме з урахуванням рівності часток. Доказів того, що зазначена квартира придбана відповідачем в дар чи за власні кошти матеріали справи не містять. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 80\~ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із ч. 6 ст.\~81\~ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також те, що зазначена квартира була придбана на час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя, відповідач в свою чергу вказаної обставини не заперечував, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки позовні вимоги судом було задоволено, позивачем при поданні позову до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1989,33 грн. (а.с. 1), з урахуванням того, що відповідачем позовні вимоги було визнано до початку розгляду справи по суті, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь\~позивача 50% судового збору в розмірі 994,67 грн. (1989,40 грн. х 50 % = 994,67 грн.), інші 50 % судового збору підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. Також суд роз`яснює представнику позивача, що, відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підставі викладеного та

Outcome: approved