Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] в червні 2023 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідачів , в якому просила позбавити відповідачів батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] ; встановити піклування над [PERSON] , [INFO] ;? призначити її піклувальником [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку [PERSON] щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку [PERSON] щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування позовних вимог зазначила , що вона є рідною бабою [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] . Онук [PERSON] мешкав з матір`ю та вітчимом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Біологічний батько [PERSON] приблизно з 2010 року проживав окремо. У лютому 2023 року вона дізналась, що [PERSON] покинула сина одного в окупованому м. Бердянськ, а сама разом з чоловіком і дитиною від другого шлюбу виїхала з м. Бердянськ у невідомому напрямку. Зусиллями волонтерів у березні 2023 року їй вдалося вивезти онука з окупованої території. На даний час [PERSON] тимчасово влаштований у її родину до прийняття рішення про його влаштування, проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] . Онук навчається у 8-му класі Запорізької гімназії № 65 Запорізької міської ради. Батько [PERSON] майже з народження не піклувався про дитину і не утримував її. [PERSON] багато років не спілкувався з сином взагалі. Мати [PERSON] завідомо поставила дитину в небезпечний для життя стан, залишила неповнолітнього сина в небезпеці, без допомоги, без засобів до існування, на окупованій території. Дитина була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через неповнолітній вік. Фактично [PERSON] скоїла у відношенні [PERSON] кримінальне правопорушення, передбачене ст. 135 КК України. Батько [PERSON] з 2011 року, а мати [PERSON] з березня 2023 року свідомо ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, не надають йому батьківської опіки та піклування, виявляють байдужість до потреб, стану та проблем дитини, демонструють свою повну безвідповідальність. Батько [PERSON] з 2011 року, а мати [PERSON] з березня 2023 року остаточно припинили спілкування з сином: не відвідують його, не цікавляться його життям та проблемами, фізичним, духовним та моральним розвитком, не беруть участі у його вихованні, утриманні та лікуванні. Обов`язки щодо виховання, розвитку, лікування, утримання [PERSON] виконуються нею . Оскільки [PERSON] та [PERSON] свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками відносно неповнолітнього сина, не піклуються про його фізичний і духовний розвиток, його підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкуються з сином; не надають йому доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до його внутрішнього світу; не створюють умов для отримання, звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя Жукової О.Є. від 24 серпня 2023 року по справі відкрите провадження, визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 жовтня 2023 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.11.2024 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із клопотанням про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції, в якому зазначила, що 23 липня 2022 року вона з дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , були вимушені покинути території України через військові дії Росії. 31 липня 2022 року вона з синами прибула до Данії, де зареєструвалася у центрі біженців від війни в України. Вона та діти отримали статус біженців, житло і допомогу. Діти отримали можливість відвідувати шкоду і дитячий садок. Згодом в неї діагностували рак молочної залози 1 ступеню. 29.12.2022 їй зробили операцію по видаленню правої молочної залози та 18-ти лімфатичних вузлів і призначили довготривале лікування. [INFO] її син [PERSON] самостійно , і можливо з підтримки її матері [PERSON] прийняв рішення покинути Данію і виїхати в Україну всупереч її запереченням. Ухвалою суду від 28 листопада 2023 року клопотання відповідача [PERSON] про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено та визначено розгляд справи здійснювати у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів відповідачем [PERSON] .. Ухвалою суду від 28 лютого 2024 року позовну заяву в частині позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] , [INFO] , залишено без розгляду. У вступному слові представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. При цьому, в судовому засіданні позивач пояснила, що вона невірно інформувала адвоката про обставини вивезення онука до неї з метою пришвидшення розгляду справи. Однак усі інші обставини , в тому числі про те, що мати покинула дитину, залишила проживати самого у чужій країні, не піклувалася про нього, не годувала , відповідають дійсності. При цьому, позивач в судовому засіданні не оспорювала ту обставину, що мати спілкується з сином телефоном та висилає грошові кошти на його утримання. Відповідач [PERSON] позов не визнала. Пояснила суду, що вона до 14 років ростила сина сама. Батько [PERSON] самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, має заборгованість зі сплати аліментів. Після повномасштабного вторгнення Російської Федерації, вона з сином [PERSON] та дитиною від іншого шлюбу [PERSON] , [INFO] , виїхали спочатку до Запоріжжя, а потім до Данії, де вона з дітьми отримали статус біженців. В грудні 2022 року їй діагностували рак , наразі вона отримує лікування. В березні 2023 року її син [PERSON] вирішив повернутися до Запоріжжя всупереч її запереченням. Вважає, що позов до неї є безпідставним, оскільки вона піклувалася про свого сина, забезпечила його всім необхідним. Відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив , відзив на позов не надав, в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Представник третьої особи позов підтримав, вважав за можливе позбавити відповідачів батьківських прав, оскільки вони належним чином не виконують свої обов`язки. Також зазначила, що при наданні висновку про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав орган опіки та піклування виходив із даних, які були вказані позивачем. В судовому засіданні відповідно до вимог ст. 171 СК України була вислухана думка неповнолітнього [PERSON] , який зазначив, що бажає , щоб його батьків позбавили батьківських прав. Так, [PERSON] пояснив суду, що свого батька він не пам`ятає. З матір`ю спілкуватися не бажає, оскільки остання все життя вживає алкогольні напої, може його образити. Після початку війни вони з матір`ю деякий час перебували на окупованій [PERSON] а потім з матір`ю та братом виїхали до Запоріжжя, де отримали статус внутрішньо переміщених осіб. Потім вони виїхали до Данії. Там вони пробули майже рік. В Данії у нього була своя кімната, він відвідував школу. Потім, до них приїхав відчим. Мати з відчимом посварилися, він її побив, після чого мати стала пити. Він з цього приводу жалівся бабусі, розповідав, що йому тяжко жити. Бабуся висилала йому грошові кошти , за які він купував їжу. В подальшому бабуся знайшла людину, яка вивезла його з Данії до [PERSON] . Наразі мати йому телефонує, він спілкується з нею. Також йому відомо, що матір надає кошти на його утримання. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи, вислухавши думку неповнолітнього [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] , є рідною бабою [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] , свідоцтвом про народження [PERSON] .. Згідно розрахунку заборгованості, виконаного 31.01.2020 державним виконавцем Щевченківського ДВС у місті Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Дніпро) Бабенко Я.Г., [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на користь [PERSON] з травня 2011року по січень 2020 року в сумі 97479,52 гривень. Із вказаного розрахунку вбачається, що відповідачем [PERSON] з травня 2019 року аліментина утримання сина не сплачувалися взагалі . В липні 2022 року [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] та [PERSON] , [INFO] , приїхали до Данії, де 31.07.2022 зареєструвалися у центрі для біженців та отримали прихисток, що встановлено документами, долученими відповідачем [PERSON] до клопотання про проведення справи в режимі відео конференції. Також, судом встановлено, що [PERSON] має онкологічне захворювання, що підтверджено планом лікування, який надано [PERSON] .. Згідно встановлених фактичних обставин справи, які в ході розгляду справи визнані сторонами, в березні 2023 року неповнолітній [PERSON] повернувся до м. Запоріжжя. На даний час [PERSON] тимчасово влаштований у родину бабусі [PERSON] до прийняття рішення про його влаштування, та проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Наказом Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради № 396 від 03.04.2023 р.. Відповідно до довідки Запорізької гімназії № 65 Запорізької міської ради від 23.03.2023 [PERSON] навчається у 8-В класі Запорізької гімназії № 65 ЗМР. Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування від 10.10.2023 № 22.03/01-34-850 визнано доцільним позбавити [PERSON] , [PERSON] батьківських прав по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] .. У вказаному висновку зазначене наступне: «Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у відділі по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, як дитина, що опинилася у складних життєвих обставинах (проживання у сім`ї, у якій батьки або особи, які їх заміняють, ухиляються від виконання батьківських обов`язків з виховання дитини). Відповідно до наказу служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради від 03.04.2023 № 396 «Про тимчасове влаштування [PERSON] , [INFO] » неповнолітній [PERSON] , [INFO] , тимчасово влаштований в родину рідної баби [PERSON] . [PERSON] створила належні умови для проживання, відпочинку та розвитку неповнолітньої дитини згідно акту обстеження умов проживання від 03.04.2023, неповнолітня дитина перебуває на повному утриманні баби. Батьки дитини, [PERSON] , [PERSON] , самоусунулися від виконання своїх батьківських обов`язків. Батьки за місцем проживання сина не відвідують, ніяким чином не піклуються. Матеріальної або будь- якої іншої допомоги не надають. Батько дитини не проживає з сином вже дуже давно, більше 10 років, за весь цей період життям дитини не цікавився, не телефонував. Мати дитини покинула сина в м. Бердянськ, який наразі є окупований, та виїхала із новою родиною за межі міста, а можливо й за межі України, місцезнаходження не відомо. На сьогоднішній день матір жодного разу не зателефонувала сину, не поцікавилася його життям, станом здоров`я. Неповнолітній [PERSON] , [INFO] , повідомив членам комісії, що ані з матір`ю, ані з батьком стосунки не підтримує. Обоє батьків його покинули. Все, що має неповнолітній [PERSON] , 2009 р.н., має завдяки бабусі. Неповнолітній [PERSON] , 2009 р.н., повністю підтримує намір бабусі позбавити його батьків батьківських прав. Спеціалісти відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради неодноразово намагалися зв`язатися з батьками дитини, але безрезультатно. [PERSON] , [PERSON] , не надали будь- яких документів, пояснень на адресу районної адміністрації Запорізької міської ради або на адресу відділу по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради». Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. ЄСПЛ у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", заява № 39948/06). У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України", заява № 31111/04, § 57, § 58). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, приймають участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача. В ході розгляду справи встановлено, що [PERSON] не проживаю з [PERSON] тривалий час. Відповідачка [PERSON] 31.01.2020 уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] . Від вказаного шлюбу вони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Згідно пояснень [PERSON] , наданих суду відповідно до положень ст. 171 СК України, він батька не пам`ятає, з ним не спілкується, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно нього. Також, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] .. У зв`язку зі свідомим нехтуванням відповідачем [PERSON] своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог про позбавлення його батьківських прав. При цьому, суд зауважує, що з огляду на встановлені фактичні обставини справи , застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення [PERSON] батьківських прав, є доцільним з метою забезпечення інтересів неповнолітнього [PERSON] .. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] не бажає спілкуватися з неповнолітнім сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання неповнолітнього сина, який добровільно вирішив повернутися з Данії до м. Запоріжжя та проживати з бабусею [PERSON] .. Суд зауважує, що в позовній заяві позивачем викладені завідомо неправдиві обставини щодо залишення [PERSON] сина на тимчасово окупованій території в м. Бердянськ в небезпеці, без допомоги, без засобів до існування. Крім того, наразі мати спілкується з дитиною на надсилає грошові кошти на утримання сина, що як позивачем так і неповнолітнім [PERSON] в судовому засіданні не оспорювалося. Оцінюючи висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд зазначає , що він має рекомендаційний характер та такий висновок має бути оцінений у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. При цьому висновок органу опіки та піклування складений без участі відповідача [PERSON] , та в ньому зазначені неправдиві обставини, викладені [PERSON] .. Щодо думки [PERSON] , суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст. 171 СК України суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Крім того, суд також враховує ту обставину, що неповнолітня дитина досягла 15 річного віку, в силу вікових особливостей схильна більш критично оцінювати події, що відбуваються в житті . [PERSON] через війну вимушений був переїхати до іншої країни, зокрема, проживати з відчимом та маленьким братом, що могло привести до напружених стосунків в родині, а як наслідок , бажання [PERSON] повернутися в Україну. Суд також враховує, що відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Суд зазначає, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Також, суд враховує, що матір дитини заперечує проти позбавлення батьківських прав і має інтерес щодо участі у вихованні сина , а та обставина, що [PERSON] проживає окремо, не є безумовним свідченням небажання матері дитини приймати участь у його вихованні, тобто не є свідомим, умисним нехтуванням матір`ю своїми обов`язками. ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі "Мамчур проти України"). На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. З наведених підстав суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення [PERSON] батьківських прав. Статтею 166 Сімейного кодексу України передбачено, що одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Оскільки суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав , вимога щодо стягнення з неї аліментів також не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Опіка, піклування над дитиною встановлюється органом опіки та піклування, а також судом у випадках, передбачених Цивільним кодексом України. В статті 60 ЦК України зазначено, що суд встановлює піклування над неповнолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування. Відповідно до п.2.2 Правил опіки та піклування, затверджених наказом № 34/166/131/88 від 26.05.1999 року та зареєстровані в Міністерстві юстиції України 17.06.1999 року за № 387/3680 опіка (піклування) над неповнолітніми дітьми встановлюється, якщо батьки: померли, невідомі, визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими. Опіку та піклування може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей у випадках коли батьки: судом позбавлені батьківських прав тощо. Частиною 5 статті 6 СК України визначено, що діти, позбавленні батьківського піклування - діти, які залишилися без піклування батьків у зв`язку з позбавленням їх батьківських прав, відібранням у батьків без позбавлення батьківських прав, визнанням батьків безвісно відсутніми або недієздатними, оголошенням їх померлими, відбуванням покарання в місцях позбавлення волі та перебуванням їх під вартою на час слідства, розшуком їх органами внутрішніх справ, пов`язаним з ухиленням від сплати аліментів та відсутністю відомостей про їх місцезнаходження, тривалою хворобою батьків, яка перешкоджає їм виконувати свої батьківські обов`язки, а також підкинуті діти, діти, батьки яких невідомі, діти, від яких відмовилися батьки, діти, батьки яких не виконують належним чином свої батьківські обов`язки та безпритульні діти". Зазначеним судовим рішенням встановлено відсутність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , а отже відсутні підстави вважати, що дитина є такою, що позбавлена батьківського піклування, а як наслідок встановлення над ним піклування. Отже, позовні вимоги в частині встановлення піклування над [PERSON] , [INFO] , та ? призначення позивача [PERSON] піклувальником [PERSON] , задоволенню не підлягають. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial