Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який було перейменовано на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] 24 грудня 2007 року було укладено кредитний договір № 11274813000 про надання останній кредиту у розмірі 37900,00 доларів США зі строком повернення до 24.12.2017 року зі сплатою відсотків у розмірі 13,40 % річних. Крім того, 24.12.2017 року укладено договір поруки № 168471 з [PERSON] . Оскільки у передбачені договором строки позичальник зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконував тому утворилась заборгованість. 29 грудня 2009 року Приморським районним судом м. Одеси було видано судовий наказ про стягнення з відповідачів заборгованості в розмірі 338606,63 гривні та судових витрат. Оскільки розмір заборгованості відповідачів за кредитним договором, було визначено судом, саме у національній валюті України - гривні і саме на цей розмір заборгованості позивачем здійснено нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, що передбачено ст. 625 ЦК України. Станом на момент звернення до суду заборгованість за кредитним договором відповідачами не погашена, судовий наказ не виконаний. Позивач зазначає, що відповідачі належним чином не виконують рішення суду, у зв`язку з чим, на підставі положень ст. 625 ЦК України, позивач за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2023 року нарахував 3% річних у розмірі 30544,50 гривень, а також інфляційні втрати за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2023 року в розмірі 163344,82 гривні. Саме ці кошти у загальному та судові витрати позивач просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку. У судове засідання 20 лютого 2024 року учасники справи не з`явилися. Про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщені належним чином. Відповідачі належним чином сповіщені про причини неявки до судового засідання не повідомили. Суд вважає, що були створені всі умови для реалізації права відповідачів на доступ до правосуддя, суд оцінює таку поведінку відповідача як небажання особисто прийняти участь в розгляді справи в суді. Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. У своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Більш того, в умовах воєнного стану, з огляду на неприпустимість зупинення роботи судів та здійснення правосуддя та на розумність строків розгляду справ, суд не має чекати, що особа щодо якої розглядається справа виявить бажання з`явитись до суду за умови не повідомлення суду причин своєї неявки. Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280\~ЦПК України суд вважає необхідним провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. У разі\~неявки в\~судове засідання\~всіх учасників\~справичи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Суд, дослідивши матеріали справи, дослідивши надані докази, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», який в подальшому було перейменовано на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 11274813000 про надання останньому кредиту у розмірі 37900,00 доларів США зі строком повернення до 24.12.2017 року зі сплатою відсотків у розмірі 13,4 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за кредитним договором №11274813000, між ПАТ «УкрСиббанк» і [PERSON] було укладено договір поруки №168471, за якими остання зобов`язалася відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема, за повернення основної суми заборгованості, процентів за використання кредитних коштів, відшкодування можливих збитків, за сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. 29 грудня 2009 року Приморським районним судом м. Одеси винесено судовий наказ, за яким стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 11274813000 від 24.12.2007 року у розмірі 338606,63 гривні та витрат на сплату судового збору в розмірі 850 гривень і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 30 гривень. 21 квітня 2016 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено заяву представника товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» про заміну сторони у виконавчому провадженні та замінено стягувача у виконавчому провадженні по цивільній справі №2-н-9089/09 з виконання судового наказу виданого Приморським районним судом м.Одеси 29 грудня 2009 року, а саме: з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», код ЄДРПОУ 37825968, юридична адреса: 04070, м.Київ, вул. Межигірська, 22, адреса для листування: 04655, м.Київ, пр-т Московський, 28-А, БЦ «SP-HALL». Судом також встановлено, що даний судовий наказ від 29 грудня 2009 року, до тепер не виконаний, заборгованість відповідачами не погашена. Згідно із частиною першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За розрахунком позивача у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України нараховано 3 % річних в розмірі 30544,50 грн. та суму нарахованих інфляційних втрат в розмірі 163\~344,82 грн., які позивач, звертаючись до суду з даним позовом просить стягнути з відповідачів. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей\~15,\~16 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. ст.\~524,\~533-535 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, викладено правовий висновок, згідно якого, виходячи із системного аналізу статей\~525,\~526,\~599,\~611 ЦК України, змісту кредитного договору суд дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та\~ЦК України. Загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення врегульовані нормами\~ст. 625 ЦК України. Приписи ч. 2\~ст.\~625\~ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. З огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої\~статті 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки та у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Отже, позивач має право на отримання 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання вираженого в іноземній валюті. Із тексту позовної заяви вбачається, що стороною позивача за основу обрахувань 3 % річних була взята загальна сума боргового зобов`язання, що виражена у національній валюті України, оскільки судом було стягнуто саме еквівалентну суму. Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду викладеною у постанові від 13.01.2021 по справі № 127/13406/18. При цьому, за наслідком такого обрахування, позивач просить стягнути таку суму 3 % річних у грошовому еквіваленті, який виражений у національній валюті України за період з 01 вересня 2020 року по 31 серпня 2023 року, а саме у розмірі 30544,50 гривень. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно вимог ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. З огляду на вище наведені норми, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема, і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Судом встановлено, що відповідачами належним чином не виконувано своїх зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом з позичальника. Судовим наказом від 29 грудня 2009 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед позивачем та його порушення. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18). Рішення суду не є підставою для виникнення нового грошового зобов`язання у спірних правовідносинах, а лише підтверджує факт порушення відповідачами грошового зобов`язання, яке виникло до ухвалення судового рішення на підставі договору. Зазначене рішення суду не трансформує та не припиняє грошове зобов`язання. У розумінні наведених приписів, позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, виходячи зі змісту правової позиції наведеної у постанові Верховного суду від 12 березня 2018 року № 914/712/16, базою (основою) для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведеної норми, є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями. Матеріали справи свідчать, що відповідачі у справі мають невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, яке виникло за кредитним договором №11274813000 від 24.12.2007 року. Рішення суду про стягнення з боржників коштів на час звернення до суду фактично не виконане. Відтак, за основну при розрахунку суд бере заборгованість, яка стягнута судом у розмірі 338606,63 грн. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову. Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року, справа №127/15672/16-ц. Тобто, з огляду на викладене, можна дійти висновку, що позивач має право на стягнення 3 % річних за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду. У цій справі ТОВ «Кей-Колект» просить стягнути 3% річних за останні три роки, починаючи з 01.09.2020 року до 31.08.2023 року. Між тим, що стосується періоду розрахунку, суд зазначає що відсутні правові підстави для нарахування інфляційних втрат та 3% річних, починаючи із дня введення на території України воєнного стану (24 лютого 2022 року), оскільки відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Враховуючи невірні дані розрахунку позивача, суд здійснив самостійно розрахунок 3% річних починаючи з 01 вересня 2020 року по 23 лютого 2022 року, беручи за основу для нарахування заборгованість стягнуту за рішенням суду в розмірі 338606,63 грн., що становить 15\~047,14 грн. Розрахунок здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума 15\~047,14 грн. 3% річних. В задоволенні решти позовних вимог про стягнення 3% річних необхідно відмовити за безпідставністю. Також, суд не погоджується із розміром проіндексованої суми, який визначено позивачем у розмірі 163344,82 грн. щодо періоду розрахунку, який проведений з 01.09.2020 року по 31.08.2023 року. Так, щодо стягнення інфляційних втрат суд зазначає наступне. За змістом\~статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом з тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Враховуючи вищевикладене, а також те, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов`язання повернути кошти в тому ж розмірі (долар США) нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду, зокрема: у постановах Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2019 року у справі № 130/1058/16; від 23 жовтня 2019 року у справі № 369/661/15-ц; від 23 вересня 2019 року у справі № 638/4106/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15-ц та у постанові Касаційного господарського суду від 11 .10.2018 року у справі № 905/192/18 та в постанові ВП ВС від 07.07.2020 року по справі № 296/10217/15-ц. Таким чином, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та з відповідачів слід стягнути три проценти річних від простроченої суми, а в решті позовних вимог - відмовити. Відповідно до частини першої\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому, як слідує з матеріалів справи, за подання даного позову ТОВ «Кей-Колект» платіжним дорученням сплатило судовий збір у розмірі 3015,43 грн., однак, зважаючи, що судом задоволено позовні вимоги частково в сумі 15\~047,14 грн., тому на користь позивача слід стягнути у пропорційному розмірі судовий збір, що становить 234,01 грн. ((15\~047,14/193889,32) * 3015,43).

Outcome: partial