Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

До Придніпровського районного суду міста Черкаси звернувся з позовом [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Батюк О.О., до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору щодо поділу спадщини, свідоцтв про право на спадщину за законом частково недійсними, скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Ухвалою суду від 31.01.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачем [PERSON] 24.02.2023 подано до суду відзив, у якому указано про невизнання позову. Відповідач указав також, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , які придбали її за спільні кошти під час шлюбу. Однак, після смерті матері, до оформлення спадщини та до укладання усіх договорів батько заявив, що кожен з них має де жити, тож він хоче прождати квартиру і поділити кошти. Саме з цих міркувань було укладено договір про поділ спадщини. Вважає, що договір збігається з волевиявленням сторін. Однак, у подальшому [PERSON] відмовився продавати свою частину квартири. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Севастьяновою А.В. 13.03.2023 подано до суду відзив у якому зазначається наступне. З посиланням на норми законодавства вважає, що позивач прийняв спадщину після смерті дружини шляхом звернення з заявою до нотаріуса 28.11.2018. Позивач 06.03.2020 подав до приватного нотаріуса Алєксєєвої І.Ю. заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з урахуванням договору про поділ спадкового майна, яке було видане йому 06.03.2020. Враховуючи дане, права позивач не порушені, а вимоги є безпідставними та необґрунтованими. Позивач зазначає, що квартира є спільною сумісною власністю позивача та спадкодавця, однак це не відповідає дійсності. Пpoтe, [PERSON] була членом ЖБK-79 та одноособово здійснювала виплати пайового внеску, оскільки фактичні шлюбні відносини між позивачем та спадкодавцем були припинені ще в 2005 році. Позивач - [PERSON] не проживав разом з спадкодавцем за адреcoю: [ADDRESS] та не вів спільного господарства та не мав спільного бюджету, натомість він проживав однією сім`єю з іншою жінкою. Зазначені факти підтверджуються Актом про непроживання особи за місцем реєстрації від 02.03.2023 року, що видане Головою ОК «ЖБK N79».Крiм того, зазначені факти можуть підтвердити свідки: сусідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Довідки з місця роботи, що надані позивачем ніби-то на підтвердження того, що пайовий внесок був сплачений за рахунок спільних коштів - не підтверджує факт участі позивача у сплаті пайових внесків. Більше того, у матеріаллх справи міститься Договір дарування, відповідно до якого батько [PERSON] подарував грошові кошти в сумі 3400 крб. для одержання кооперативної квартири. Також, звертає увагу суду, що на підтвердження неспроможності позивача брати участь у сплаті пайових внесків в додатках до цього відзиву місти такс позовної заяви першої дружини позивача - [PERSON] про стягнення аліментiв на утримання дитини. Крім того, адвокатом відповідача 2 здійснено адвокатські запити до ОК «ЖБK N 79» та роботодавців спадкодавця з метою отримання документiв на підтвердження обгрунтувань, що викладені у відзиві на позовну заяву, проте, станом на 13.03. вiдповідіще не надходили. В зв`язку з цим, представник Відповідача 2 зможе долучити копіїдокументів після їх отримання. Tаким чином, вказані обставини свідчать про необізнаність позивача про джерела сплати пайових внесків. Крім того, не знайшло підтвердження обставин зазначени у позові позивача про спільний бюджет за час шлюбу між позивачем та спадкодавцем. Позивачем не надано доказів суду та не доведено той факт, що ним здійснювалася оплата пайових внесків (паєнакопичення) Обслуговуючому кооперативу «ЖБK N79». У відповідності до ст. 57 ч.1 п.З СК України, особистою приватною власнісю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй(йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а е особистою приватною власністю того з подружжя, за особистi кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної cyмicнoї власностi подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі No6-801цс16. A відтак, квартира [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя: позивача та спадкодавця, оскільки спірні пайові внески сплачувалися (вносилися) за особисті кошти спадкодавця, отриманих нею від роботи та в дарунок від батька. У відповіді на відзив від 20.03.2023 представником позивача зазначено, що [PERSON] не зазначено жодного доказу того, що справжньою метою договору про поділ спадщини від 06.03.2020 є подальший продаж квартири. Крім того, можливі плани ніяк не впливають на дійсність чи недійсність правочину та не свідчать про право відповідачів на отримання у власність майна позивача на тій підставі, що в майбутньому сторони планували продати квартиру. 02 червня 1979 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище - [PERSON] . Вказане підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого Селищанською сільською радою Корсунь-Шевченківського району Черкаської області 02 червня 1979 року. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів від 14.03.1984 року № 151 були затверджені списки членів житлово-будівельного кооперативу-79 на заселення 194-х квартирного будинку [ADDRESS] , серед яких членом кооперативу була затверджена [PERSON] , що підтверджується вказаним рішенням та довідкою Черкаського житлово-будівельного кооперативу № 79 від 22.02.2007 р. № 37. Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 13.06.2007 р. № 678 було [PERSON] було дозволено оформити право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Черкаської міської ради 27.06.2007 року, [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Таким чином, квартира була придбана під час шлюбу. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на час прийняття померлої [PERSON] до кооперативу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до частини 1 статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, який прийшов на зміну Кодексу про шлюб та сім`ю України, та діяв на час отримання [PERSON] свідоцтва про право власності на вищевказану квартиру, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частин 1, 2 статті 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до частини 2 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до статті 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. Таким чином: 1) ? частки квартири [ADDRESS] належить [PERSON] ; 2) Нотаріус зобов`язаний був роз`яснити [PERSON] його право на отримання свідоцтва на ? частки в спільному майна подружжя, тобто на ? частки вказаної квартири, чого нотаріус, в порушення вимог вказаної норми закону не зробив. І доказів протилежного відповідачами не надано. Предметом договору про поділ спадщини, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. 06 березня 2020 року за р. № 515 є поділ спадщини між спадкоємцями першої черги: [PERSON] . [PERSON] , [PERSON] , яка залишилася від померлої - [PERSON] ( п. 1.1. Договору), в тому числі сторони прийшли до згоди про поділ одного із об`єктів спадщини: квартири [ADDRESS] шляхом виділу кожному з них по 1/3 частки вказаної квартири ( п. 1.2. Договору). Однак, оскільки ? частки вказаної квартири є власністю [PERSON] , то в результаті цього договору було порушено право власності останнього на вказану частку, яке охороняється нормами права, закріпленими у статтях 317, 319 ЦК України, та має право на захист свого права, відповідно до глави 29 ЦК України, та статті 16 ЦК України. Таким чином, договір суперечить наведеним нормам ЦК України, і є недійсним відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, що зазначено у позовній заяві. Відповідно до частини 1 статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Позивач не має юридичної освіти, ніколи не попадав у подібну ситуацію, тож не мав ні юридичних знань ні життєвого досвіду щодо природи вищевказаного договору про поділ спадкового майна. Укладаючи договір, позивач помилявся щодо природи договору вважаючи, що проводиться розподіл неналежного йому майна, оскільки, як вказано вище, та у позовній заяві, нотаріусом, в порушення вимог частини 1 статті 5 Закону України «Про нотаріат» не було йому роз`яснено, що він на рівні із покійною жінкою був співвласником квартири, та має право на отримання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Таким чином, мала помилка щодо саме природи правочину, а не як помилково вказує представник [PERSON] : небажання позивача вникнути у текст договору, подальші погіршення відносин між сторонами із-за порушенням його сином - [PERSON] домовленостей щодо подальшого продажу вказаної квартири, про яку вказує інший відповідач - [PERSON] у своєму відзиві. Крім того, представник відповідача [PERSON] не врахував, що позовні вимоги щодо визнання вказаного договору недійсним містять дві підстави, а не лише ту, що вказав представник [PERSON] . Додана представником відповідача [PERSON] до відзиву на позов копія договору дарування від 20 червня 1981 року, за яким [PERSON] дарує своїй доньці [PERSON] 3 400 крб. для одержання кооперативної квартири - не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом сплати вартості вищевказаної квартири за рахунок особистих коштів останньої. Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України. достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до статті 80 ЦПК України. достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно посвідчувального напису, який міститься під текстом договору 20 червня 1981 року [PERSON] секретар виконавчого комітету Селищенської сільської ради народних депутатів Корсунь-Шевченківського району Черкаської області посвідчив справжність підписів громадян: [PERSON] та [PERSON] , що підписали документ в його присутності. Тобто вказаною особою було посвідчено не договір дарування, а справжність підписів. Вказана нотаріальна дія не зареєстрована, а, відтак реєстраційний номер нотаріальної дії у посвідчувальному напису відсутній. Відповідно до частини 1 статті 244 ЦК УРСР, яка була чинна на момент укладання вказаного договору, договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Відповідно до частини 1 статті 47 ЦК України, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Відповідно до частин 5, 6 статті 3 Закону УРСР «Про державний нотаріат», який був чинний на час укладання договору дарування, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Відповідно до статті 14 вказаного Закону, у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: 1) посвідчують заповіти; 2) посвідчують інші угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних жилих будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном; 3) вживають заходів до охорони спадкового майна; 4) накладають заборони відчуження жилого будинку; 5) засвідчують вірність копій документів і виписок з них; 6) засвідчують справжність підпису на документах; 7) передають заяви громадян, державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій іншим громадянам, державним установам, підприємствам і організаціям, колгоспам, іншим кооперативним та іншим громадським організаціям. В необхідних випадках законодавством Української РСР на виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій, не передбачених статтею 13 цього Закону. Відповідно до частини 1 статті 25 вказаного Закону, всі нотаріальні дії, вчинені державними нотаріусами і службовими особами виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів, реєструються в реєстрах нотаріальних дій. Відповідно до статті 26 вказаного Закону, посвідчення угод та часу пред`явлення документів, засвідчення вірності копій документів і виписок з них, перекладу документів, справжності підпису на документах здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах з прикладенням печатки. Відповідно до пункту 21 розділу 2 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР», затвердженої наказом міністерства юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, яка була чинна у вказаний період, всі нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, реєструються в реєстрах для реєстрації нотаріальних дій. Кожній нотаріальній дії присвоюється окремий порядковий номер. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована в реєстрі, позначається в документах, що видаються державним нотаріусом, і в посвідчувальних написах. Відповідно до частини 1 статті 60 вказаного Закону, державний нотаріус, службова особа виконавчого комітету міської, селищної, сільської Ради народних депутатів засвідчують справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові, не має характеру угоди та не містить у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Таким чином: 1) Вищевказана посадова особа не мала права посвідчувати підписи сторін договору дарування; 2) В порушення вимог вищевказаних норм права посвідчувальний вищевказаний напис не містить реєстраційний номер нотаріальної дії, та така дія взагалі не зареєстрована. 3) Договір дарування від 20 червня 1981 р. між [PERSON] і [PERSON] нотаріально не посвідчений. 4) Договір дарування від 20 червня 1981 р. між [PERSON] і [PERSON] в силу вищевказаного є недійсним. Приймаючи до уваги викладене, процесуальні порушення відповідача, надана відповідачем копія договору дарування від 20 червня 1981 року - є недопустимим та недостовірним доказом. Крім того, вказаний договір дарування, якщо такий дійсно мав місце, був укладений 20 червня 1981 року, а членом кооперативу ЖБК-79, відповідно до рішення виконавчого комітету Черкаського міської ради народних депутатів від 14.03.1984 р. № 51, копія якого була додана до позовної заяви, [PERSON] стала не раніше березня 1984 року, тобто через три роки після укладання договору дарування. Представником відповідача [PERSON] не надано жодного доказу того, що саме вказані у договорі дарування від 20 червня 1981 року 3 400 грн. були витрачені саме [PERSON] на оплату квартири. Відповідно до довідки ЖБК-79 від 22.02.2007 р. № 37, копія якої додана до позовної заяви, вартість паю за квартиру [ADDRESS] у кооперативу склала 7 000 грн., що більш ніж вдвічі більше від суми, вказаної у вищевказаному договорі дарування. Представник відповідача [PERSON] не надано жодних доказів не лише того, що [PERSON] сплачувала особисті кошти на оплату паю в кооперативі, а й взагалі, те що остання мала який-небудь самостійний дохід. Копія начебто позовної заяви [PERSON] не може бути належним, допустимим, та достатнім доказом будь-чого, оскільки справжність підпису вказаної особи не засвідчено, про існування будь-якого спору між вказаною особою і позивачем відповідачем не надано будь-якого доказу, як не надано доказу про власне існування такої особи, спір про аліменти між позивачем та вказаною особою, наявність якого відповідачем не доведена, не може свідчити про відсутність коштів у позивача, а тим більше про відсутність його вкладу у виплату вищевказаного паю в ЖБК-79. Представник відповідача [PERSON] не надано жодних доказів сплати особистих коштів [PERSON] за вищевказану квартиру у період з 2005 по 2007 р. Сварки між подружжям та відсутність позивача по декілька днів дома почалися з 2007 р. після отримання спірної квартири у власність, і навіть після цього, позивач підтримував покійну [PERSON] матеріально. Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 02.03.2023 р., який склали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких посвідчив голова ЖБК-79, - не є належним та допустимим доказом у справі в розумінні вищевказаних статей 77, 78 ЦПК України. Твердження представника відповідача [PERSON] про те, що квартира була придбана за особисті кошти [PERSON] суперечить поясненню іншого відповідача - [PERSON] , старшого сина позивача, який у відзиві на позов, не дивлячись на заперечення щодо задоволення позовних вимог, вказує, що покійна мати, тобто [PERSON] неодноразово стверджувала, що вищевказана квартира придбана за спільні з батьком, тобто позивачем кошти. Більш того, посилання представника відповідача [PERSON] на те, що з 2005 року [PERSON] не проживав однією сім`єю з [PERSON] , а отже і не приймав участі в оплаті пайового внеску в житловому кооперативі, та не обізнаний про джерела сплати пайових внесків за квартиру свідчить лише про те, що сам [PERSON] разом із своїм представником або дійсно не обізнані про обставини сплати пайового внеску за вищевказану квартиру, або це спроба ввести суд в оману щодо обставин сплати вказаного пайового внеску. Відповідно до статті 119 СК України, за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Ні покійна [PERSON] , ні [PERSON] з вказаним позовом не звертався, що підтверджує сталість подружніх відносин між ними, та спростовує твердження представника [PERSON] . Представник [PERSON] у відзиві посилається на постанову Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16. Однак, як правильно вказала представник відповідача у відзиві на позов, відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а не Верховного Суду України. Представник [PERSON] у відзиві посилається на постанову Верховного Суду від 24.10.2018 року у справі № 1520/15-ц. Однак, ухвалюючи постанову від 24.10.2018 року у справі № 1520/15-ц, та визнаючи придбану за час шлюбу квартиру особистою власністю одного із подружжя, Верховний Суд виходив з того, що судами першої та апеляційної інстанції було достеменно встановлено, що квартира була придбана за особисті гроші одного із подружжя, які той отримав від продажу своєї особистої квартири, вартість якої вдвічі перевищувала вартість новопридбанної квартири. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18,від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц, провадження № 61-19271св19, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Той із подружжя. який наполягає на тому, що майно, придбане за час шлюбу, є його особистою власністю повинен довести, що останнє придбане саме за його особисті кошти, від продажу, в наслідок отримання в дар і таке інше. Сам факт отримання коштів від продажу особистого майна, або отримання таких коштів в дар не є належним та достатнім доказом придбання майна за особисті кошти одним із подружжя. Так, ухвалюючи постанову від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, зазначила, що сам факт продажу одним із подружжя власної квартири в день придбання подружжям іншої (спільної квартири) не є належним та достатнім доказом того, що остання квартира була придбана за грошові кошти від продажу особистої квартири одного із подружжя, або за частину цих коштів. Таким чином, доводи, викладені представником відповідача - [PERSON] у відзиві не заслуговують на увагу, та не можуть бути підставою для відмові у задоволенні позовних вимог. У запереченні на відповідь на відзив від 04.04.2023 представник відповідача [PERSON] зазначає, що доводи представника позивача спростовуються доказами доданими позивачем до позовної заяви. Так, в додатках до позовної заяви міститься Заява про прийняття спадщини від [PERSON] №96 від 26.11.2018 року. Відповідно до тексту заяви позивачу до підписання цієї заяви було роз`яснено положення чинного стосовно права на спадкування (1223 ЦК України), права на прийняття спадщини та права спадщину не приймати (ст.1268 ЦК України), права на одержання свідоцтва про право на спадщину та обов`язку отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно (ст. 1296-1297 ЦК України). Зміст статей 1258-1275 ЦК України йому було роз`яснено нотаріусом, на підтвердження чого позивач поставив свій підпис. Крім того, в преамбулі Договору про поділ спадщини зазначено, що сторони, в тому числі і позивач, «перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті, діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину)». Таким чином, позивачу було двічі роз`яснені його права щодо спадкування та норми ЦК України: при зверненні із заявою про прийняття спадщини 26.11.2018 року та через 2 роки при укладенні Договору про поділ Спадщини від 06.03.2020 року, що підтверджується його підписами. Таким чином, твердження позивача, що він був необізнаний і уклав оспорюваний Договір під впливом помилки, що призвело до укладення договору, що не відповідає вимогам ст.216 ЦК України - є необгрунтованими та не підтверджуються жодними доказами. Так, 03 жовтня 2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду в рамках справи № 910/12959/18 (ЄДРСРУ № 84697272) досліджував підстави за яких правочин може бути визнаний судом недійсним, зокрема, якщо правочин вчинений під впливом помилки, обману або фіктивний правочину. При вирішенні такого спору слід ураховувати, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення та має істотне значення. У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування наведених норм статті 229 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 911/1171/18, від 04.06.2019 у справі № 910/9070/18. Оспорюваний договір було укладено сторонами і нотаріально посвідчено з дотриманням вимог діючого законодавства, сторони добровільно за цим письмовим договором можуть змінити розмір належних їм часток у спадщині, а тому підстав для визнання даного договору недійсним немає. Враховуючи викладене, права Позивача не порушені, а вимога щодо визнання недійсним Договору про поділ спадщини від 06.03.2020 року і, відповідно, похідні вимоги про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину - є безпідставними та необгрунтованими. Позивач зазначає, що Договір дарування від 20.06.1981 року є «недопустимим та недостовірним доказом» з підстав його недійсності. Згідно правової позиції, що закріплена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 383/2010 (провадження № 14-308цс18) Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину ) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Постанова Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) Таким чином. Договір дарування від 20.06.1981 року є належним та допустим доказом. Позивач зазначає, що він нібито навіть не проживаючи з нею «підтримував матеріально покійну дружину» та посилається на це як на одну із підстав виникнення спільної власності на квартиру. Проте, [PERSON] була членом ЖБК-79 та одноособово здійснювали виплати пайового внеску, оскільки фактичні шлюбні відносини міжпозивачем та спадкодавцем були припинені ще у 2005 році. Позивач не проживав у спірній квартирі, не вів спільного господарсьтва та не мав спільного бюджету з [PERSON] , натоімсть він проживав однією сім`єю з іншою жінкою. Матеріальну допомогу померлій та дітям (відповідачам) не надавав. Так, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не с безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 року справа №1520/15-ц. Таким чином, вказані обставини свідчать про необізнаність позивача про джерела - сплати пайових внесків. Крім того, не знайшло підтвердження обставин зазначених в позові позивача про спільний бюджет за час шлюбу між позивачем та Спадкодавцем. Позивачем не надано доказів суду та не доведено той факт, що ним здійснювалася оплата пайових внесків (паєнакопичення) Обслуговуючому кооперативу «ЖБК №79»; У відповідності до ст. 57 ч. 1 п. 3 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй і (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801 цс 16. А відтак, квартира [ADDRESS] не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя: позивача та спадкодавця, оскільки спірні пайові внески сплачувалися (вносилися) за особисті кошти спадкодавця, отриманих нею від роботи та в дарунок від батька, що підтверджується Договором дарування та Довідкою за формою ОК-5, що видана Головним управлінням Пенсійного фонду в Черкаській області. Крім того, адвокатом відповідача 2 здійснено адвокатські запити до архівів та роботодавців спадкодавця з метою отримання документів на підтвердження обґрунтувань, що викладені у відзиві на позовну заяву, та запереченні на відповідь на відзив, проте, станом на 30.03. відповіді ще не надходили. В зв`язку з цим, представник відповідача 2 зможе долучити копії документів після їх отримання. У заяві від 05.06.2023 представник позивача частково змінив підставу позову та у подальшому доповнив та уточнив підстави позовних вимог. Так, відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до статті 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Таким чином: 1) Майно, яке є спільною сумісною власністю того із подружжя, який не є спадкодавцем, не входить до спадкового майна. 2) ЦК України наділяє правом спадкоємців вчиняти правочини лише щодо спадкового майна. Відповідно до статті 2 Закону України «Про нотаріат», правовою основою діяльності нотаріату є Конституція України, цей Закон, інші законодавчі акти України. Відповідно до частини 1 статті 5 вказаного Закону, нотаріус зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики. Відповідно до частини 1 статті 7 вказаного Закону, нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Відповідно до частини 3 статті 47 вказаного Закону, для вчинення нотаріальних дій не приймаються документи, які не відповідають вимогам законодавства або містять відомості, що принижують честь, гідність та ділову репутацію фізичної особи або ділову репутацію юридичної особи, які мають підчистки або дописки, закреслені слова чи інші незастережні виправлення, документи, тексти яких неможливо прочитати внаслідок пошкодження, а також документи, написані олівцем. Отже, нотаріус не мав права посвідчувати договір про поділ спадщини, зазначений у позовній заяві, оскільки останній передбачав поділ майна, яке не входило до складу спадщини спадкодавця - [PERSON] , а саме ? частки квартири [ADDRESS] , яка була спільною сумісною власністю чоловіка спадкодавця - [PERSON] . Відповідно до частини 1 статті 55 вказаного Закону, договори про відчуження та заставу майна, крім випадків, встановлених статтею 38 Закону України "Про іпотеку", посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється, або за наявності державної реєстрації права власності на таке майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки право власності на ? частка квартири [ADDRESS] , яка належить чоловіку спадкодавця - [PERSON] не була зареєстрована за власником у встановленому законом порядку, нотаріус і з цієї причини не мав права посвідчувати спірний договір, а сторони, відповідно, укладати цей спірний договір. Як вказано у позовній заяві, позивач просить визнати недійсним договір про поділ спадщини, засвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю. 06 березня 2020 року за р. № 515 в частині поділу між сторонами договору: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS] , що перевищує частки в 1/6 кожному двох з підстав: 1) Недодержання в момент вчинення спірного договору сторонами вимог, які встановлені частиною 1 статті 203 ЦК України, тобто договір не відповідає вимогам ЦК України, оскільки сторонами було поділено не лише спадкове майно, а і майнояке належало позивачу на праві спільної сумісної власності, і не могло бути предметом договору про поділ спадщини - частина 1 статті 215 ЦК України ( в позовній заяві була допущена описка щодо порядкового номеру вказаної статті ЦК України). Сторони договору мали право розділити порівну ? частки квартири, що залишилася після смерті [PERSON] , тобто отримати в результаті поділу по 1/6 частці квартири. Відтак, позивачу належить право власності на ? + 1/6 частки у вищевказаній квартирі, що становить: 2/3 частки квартири. 2) Укладаючи договір про поділ спадщини позивач діяв під впливом помилки щодо природи договору, оскільки був впевнений, що він разом із своїми синами ділять квартиру, яка являлась особистою власністю покійної дружини. На хибне уявлення щодо предмету договору вплинула поведінка та роз`яснення нотаріуса що вся квартира є предметом спадщини, оскільки була придбана спадкодавцем, про що свідчить зокрема договір дарування від 20 червня 1981 року між [PERSON] та [PERSON] , який міститься в спадковій справі, а також тим, що саме нотаріус склала проект договору, оскільки в спадковій справі відсутній проект спірного договору, який би складали його сторони. Вказана заява є саме доповненням та уточненням підстав позовних вимог. викладених у позовній заяві. Ухвалою суду від 30.06.2023 із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У відзиві від 21.08.2023 відповідач [PERSON] продублював свою позицію, викладену у відзиві від 24.02.2023. У судовому засіданні представник позивача адвокат Батюк О.О. підтримав позовні уточнені вимоги та зауважив, що змінились підстави. Повідомив додатково, що частки квартири належала позивачу, оскільки була власністю подружжя - спільною сумісною власністю. Підставами позову є вчинення договору під впливом помилки щодо предмету договору про поділ спадщини (нотаріусом було не вірно здійснено роз`яснення) та те, що укладений договір не відповідав вимогам ч. 1 ст.203, ч.1. ст. 2015ЦК України. Вважає, що у нотаріуса не було права реєструвати такий договір, оскільки спочатку повинно було бути видане свідоцтво на право власності на частину квартири позивачу та відповідно здійснена реєстрація цього, а потім повинні були вчинятись інші дії. Представником відповідача адвокатом Свевастьяновою А.В. та відповідачем [PERSON] заперечувались позовні вимоги у повному обсязі. Повідомили, що позивачем не надано доказів того, що Договір про поділ спадщину уклався під впливам помилки. При укладенні даного договору сторонам роз`яснювались ст.ст. 1223,1268,1258-1275 ЦК України та сторони засвідчили договір своїми підписами. Додали, що за проміжок часу від звернення до наторіуса та до укладання договору між сторонами існував спір щодо сплати послуг нотаруіса. Потім сторони прийшли до згоди. ДодАтково звернула увагу на те, що договір дорування грошових коштів [PERSON] не визнано недійсним, він є чинним. Померла була єдиним членом ЖБК, кошти вносились нею за квартиру щомісячно. З 2005 року позивач з дружиною не проживав. Доказів підтримки позивачем спадкодавця з цього часу не надано. Окремо відповідач [PERSON] повідомив суду, що між позивачем та відповідачами виникала різні варіанти поділу спадщини: брат і батька сказали, що їм не потрібна спадщина, потім вони посварились та потім батько і брат вимагали від [PERSON] його частку у спадщині. Однак, батько був обізнаний, що йому відійде 1/3 частки квартири. Відповідачу відомо, що батько матері подарував їй кошти на квартиру. Про укладений договір дарування грошей дізнався від матері, коли вона показувала йому документи. У подальшому позивач пішов від матері та з 2005 року з ними не проживав, кошти за квартиру не сплачував, тому він не може претендувати на майно матері. Договір поділу спадщини готувала нотаріус, при його підписанні були сторони, всі були згідні на такий договір і батько не заперечував щодо частки квартири у розмірі 1/3. Питань по договору у сторін не було. Витрати за укладення договору поніс інший відповідач. Коли надавася нотаріусу договір дорування грошових коштів матері він не пам`ятає. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою Свідерських в буд. [ADDRESS] . Свідерська Віра казала, що чоловік її не підтримує, вона робила все сама. Потім Свідерський [PERSON] пішов з сім`ї. Їй відомо, що кошти за квартиру подарували [PERSON] , а потім вона сама сплачувала за квартиру. Який розмір першого внеску їй не відомо, але може бути приблизно 4 тисячі. Свідок [PERSON] суду повідомила, що є сусідкою Свідерських по тамбуру з часу заселення будинку Їй відомо, що внески сплачувала [PERSON] , їх сім`я жила будно, економили на усьому. Також їй [PERSON] показувала Договір дарування їй батьком коштів. Позивач йшов з сім`ї, потім вертався. Участі у вихованні дітей не приймав, для сім`ї нічого не купував. Їй відомо, що внесок за квартиру був приблизно 25 % від вартості квартири, іншу суму сплачувала [PERSON] та показувала квитанції свідку на це. Свідерська [PERSON] також отримала ордер на квартиру. Свідерський [PERSON] після смерті [PERSON] у квартирі не з`являвся, на похоронах її не був, а з`явився тільки коли почались суди. Свідок [PERSON] повідомила суду, що знайома була з Свідерською [PERSON] з 2002-2003 років та окремо познайомилась з Свідерським [PERSON] . [PERSON] розказувала, шо їй батьки подарували кошти на квартиру, потім вона сама сплачувала за неї. Свідку відомо, що позивач мав іншу жінку, коли проживав з Свідерською [PERSON] . Свідок [PERSON] повідомила, що знає родину Свідерських з 1984 року, коли заселились у квартири. Перебували у сусідських відносинах, а з часом у приятельських. Стало відомо з розмов, що [PERSON] з 2000 року не постійно проживає з сім`єю. Свідерська [PERSON] розповідала, що гроші на перший внесок дали її батьки. Вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи та у судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02.06.1979 року, про що зазначається у копії свідоцтва про укладання шлюбу. Після укладання шлюбу [PERSON] отримала прізвище « [PERSON] ». Рішенням від 14.03.1984 № 151 Виконавчого комітету Черкаської міської ради народних депутатів затверджено список членів ЖБК -79 на заселення 194 квартирного будинку [ADDRESS] . До наданого списку включена [PERSON] , до складу її сім`ї входи [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син). У наданій довідці від 22.02.2007 за підписами голови правління ЖБК-79 Апілат П.М., головного бухгалтера [PERSON] зазначається, що [PERSON] є членом ЖБК № 79. Пайовий внесок повністю сплачений. Сума накопичень 7 тисяч карбованців. Відповідно до копії довідки від 25.10.2022 підписами голови правління ОК «ЖБК-79» Ріпка М.М., головного бухгалтера [PERSON] , [PERSON] є членом ЖБК № 79 за адресою квартира [ADDRESS] . Пайовий внесок повністю сплачений. Сума накопичень 7 тисяч карбованців. Згідно свідоцтва про право власності від 27.06.2007 кв. [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що свідчить надане свідоцтво про смерть. Після смерті [PERSON] , на підставі ст. 1220 ЦК України, відкрилася спадщина, часом відкриття якої є день її смерті. Право на спадкування, згідно із нормами ч. 1 та ч. 3 ст. 1223 ЦК України, виникає у день відкриття спадщини і належить особам, зазначених у заповіті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємець, який прийняв спадщину, згідно із положенням ч.1 ст. 1296 ЦК України, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. [PERSON] 26.11.2018 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини як по закону так і по заповіту після смерті дружини [PERSON] . У заяві зазначав, що йому роз`яснені положення ст.ст. 1223, 1231, 1232, 1258-1275, 1268, 1281, 1282, 1296-1197 ЦК України. Заява підписана [PERSON] із зазначенням прізвища, імені та по батькові. Відповідно до статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Порядок укладення договору про поділ спадщини врегульовано пунктом 230 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину. У разі не досягнення згоди, поділ провадиться у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Отже, право спадкоємців врегулювати свої правовідносини шляхом укладення договорів про поділ спадкового майна при відсутності між ними спору передбачено спеціальними нормами щодо поділу спадкового майна (ст. 1278 ЦК України) і це також узгоджується зі ст.ст. 6, 627 ЦК України. Згідно з копією Договору про поділ спадщини від 06.03.2020 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з вимогами цивільного законодавства (зокрема з приписами недійсності правочину),

Outcome: dismissed