Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» (далі - відповідач, ТОВ «Везем Шиппінг»), в якому просить: визнати недійсною укладену 14.04.2022 року між позивачем і відповідачем додаткову угоду про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року; стягнути з відповідача на користь позивача 171 386,42 грн. з урахуванням індексу інфляції у розмірі 37 369,32 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 4 310,49 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 182,87 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 199,81 грн. і три проценти річних; стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; до моменту виконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів нараховувати за методом факт/факт три проценти річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті позивачу, за правилами обчислення простих точних процентів; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 12.10.2021 року він уклав з відповідачем договір послуг № 187165, за яким відповідач зобов`язався надати позивачу послуги з підбору, огляду, бронювання та розмитнення автотранспортного засобу; сторони домовились про придбання на онлайн-аукціонах автомобіля. Позивач сплатив відповідачу за вказані послуги 15 816,00 грн., що підтверджується квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 12.10.2021 року. 27.10.2021 року представник відповідача запропонував позивачу автомобіль марки Audi модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , який продавався на онлайн-аукціоні Copart (США) і прислав позивачу відомості про автомобіль, фотографії та розрахунок його вартості: загальна вартість 21 148,91 доларів США, до якої включено вартість лоту з аукціонним збором 12 488,00 доларів США, розмитнення 6 499,00 доларів США. Вказаний автомобіль мав пошкодження: передній бампер, капот, пошкодження лако-фарбового покриття. Позивач схвалив цю пропозицію. 28.10.2021 року сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 (далі - Попередній договір) щодо укладення до 28.02.2022 року договору купівлі-продажу транспортного засобу автомобіля марки Audi, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Станом на 28.10.2022 року за курсом НБУ (26,3712 грн. за 1 долар США) 6 499 доларів США становило 171 386,42 грн. Пунктом 2.3 Попереднього договору передбачено сплату позивачем відповідачу завдатку у розмірі 13 849,00 доларів США, що відповідає 365 214,75 грн. Відповідач надіслав позивачу рахунок на оплату № 9640-ВШ0395 від 28.10.2021 року на суму 365 214,75 грн., та рахунок на оплату № 9640-ВШ0166 від 28.10.2021 року на суму 192 483,39 грн. Позивач сплатив відповідачу завдаток: 28.10.2021 року - 295 214,75 грн.; 29.10.2021 року - 70 000,00 грн., та 15.12.2021 року - 192 483,38 грн. До 28.02.2022 року відповідач не виконав зобов`язань за Попереднім договором, автомобіль не був розмитнений, основний договір купівлі-продажу автомобіля не укладено, строк Попереднього договору не продовжено. Позивач підписав з відповідачем заяву про зміну умов Попереднього договору і додаткову угоду від 14.04.2022 року про зміну умов Попереднього договору, зміст якої, на думку позивача, не відповідає вимогам законодавства. Так, зміст п. 5 додаткової угоди суперечить попереднім діям відповідача, який прийняв від позивача кошти як вартість автомобіля за умовами Попереднього договору. Пункт 6 додаткової угоди є нелогічним, за яким домовлено про виключення п. 2.3 з Попереднього договору, яким передбачалось сплату позивачем відповідачу завдатку. Абсурдним є п. 8 додаткової угоди, оскільки 28.10.2021 року не було відомо про введення воєнного стану в Україні. Станом на 14.04.2022 року відповідач знав, що не понесе витрат на сплату митних платежів, але не включив до додаткової угоди пункту щодо повернення позивачу сплаченої вартості за розмитнення автомобіля у розмірі 6 499,00 доларів США, що становило 171 386,42 грн. Умови додаткової угоди були незаконними, нав`язаними відповідачем і несправедливими, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання договору або його положення недійсним. Також, відповідач надіслав позивачу рахунок-фактуру на оплату № 70 від 03.05.2022 року з призначенням платежу «організація доставки автомобіля», за яким позивач 03.05.2022 року сплатив 16 650,00 грн., що становило 500,00 доларів США. 11.05.2022 року спірний автомобіль був доставлений, але без заднього бамперу, вартість якого відповідач не відшкодував. Позивач витратив 17 000,00 грн. на купівлю заднього бамперу, що підтверджується видатковою накладною від 27.05.2022 року. Ці витрати є збитками позивача. Підстава отримання коштів відповідачем від позивача на розмитнення автомобіля у зв`язку із зміною законодавства, відпала; відповідач не поніс витрат на сплату митних платежів за розмитнення автомобіля, отже, сплачені позивачем 6 499,00 доларів США за розмитнення автомобіля, підлягають поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Позивач направив письмове повідомлення відповідачу щодо повернення сплачених коштів за розмитнення автомобіля, але відповіді не отримав. Крім того, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та три проценти річних за невиконання грошового зобов`язання, а саме: за неповернення коштів за розмитнення автомобіля в розмірі 171 386,42 грн. з наступного дня після 15.12.2021 року - дня повної сплати позивачем вартості автомобіля, тобто, з 16.12.2021 року до 17.10.2022 року, що становить 306 днів (інфляційні втрати - 37 369,32 грн., три проценти річних - 4 310,49 грн.); за спричинення збитків у розмірі 17 000,00 (вартість заднього бамперу) з наступного дня після 27.05.2022 року - до 17.10.2022 року, що становить 143 дні (інфляційні втрати - 1 182,87 грн., три проценти річних - 199,81 грн.). Крім зазначеного, діями відповідача з неповернення коштів і невідшкодування збитків позивачу завдано моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях від загрози втрати коштів, витрачання часу на пошук бампера, звернення до адвоката та до суду, яку позивач оцінює у 20 000,00 грн. Посилаючись на вказані обставини, на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 203, 207, 215, 625, 635, 1212 ЦК України позивач звернувся до суду з указаним позовом. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.10.2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживача передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Відповідно до ст. 32 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.04.2023 року прийнято до свого провадження та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у цивільній справі за позовом [PERSON] до ТОВ «Везем Шиппінг» про захист прав споживача та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 11.08.2023 року. У зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці судове засідання, призначене на 11.08.2023 року, знято з розгляду та призначено наступне судове засідання на 19.10.2023 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11.09.2023 року у задоволенні заяви [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , про відвід судді Печерського районного суду м. Києва Хайнацького Є.С. у даній цивільній справі відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.10.2023 року клопотання представника позивача про витребування доказів у даній цивільній справі задоволено. Витребувано у ТОВ «Везем Шиппінг» належним чином засвідчені копії: 1) платіжних документів про сплату ПДВ, інших митних платежів, сплачених ТОВ «Везем Шиппінг» за розмитнення автомобіля Audi, модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; 2) звернень ТОВ «Везем Шиппінг» до митних, податкових органів України, інших установ та органів щодо бюджетного відшкодування ПДВ, інших митних платежів за розмитнення автомобіля Audi, модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] ; 3) договору послуг № 187165 від 12.10.2021 року, укладеного ТОВ «Везем Шиппінг» і [PERSON] ; 4) попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року, укладеного ТОВ «Везем Шиппінг» і [PERSON] ; 5) рахунків на оплату, виставлених ТОВ «Везем Шиппінг» [PERSON] за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року; 6) заяви [PERSON] від 14.04.2022 року до ТОВ «Везем Шиппінг» про зміну умов попереднього договору; 7) додаткової угоди від 14.04.2022 року про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року, укладеної ТОВ «Везем Шиппінг» і [PERSON] ; 8) документів щодо розмитнення автомобіля Audi, модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (митних декларацій, сертифікату на автомобіль, інвойсу онлайн-аукціону Copart, посвідчення про реєстрацію ТЗ тощо); 9) правоустановчого документу про право власності ТОВ «Везем Шиппінг» на автомобіль Audi, модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . 13.12.2023 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій він просить: визнати недійсною укладену 14.04.2022 року між позивачем і відповідачем додаткову угоду про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року; стягнути з відповідача на користь позивача 171 386,42 грн. з урахуванням індексу інфляції у розмірі 52 125,64 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 9 466,17 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції у розмірі 2 468,16 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі і 711,21 грн. три проценти річних; стягнути з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; до моменту виконання відповідачем рішення суду про стягнення грошових коштів нараховувати за методом факт/факт три проценти річних, розрахувавши остаточну суму, що підлягає виплаті позивачу, за правилами обчислення простих точних процентів; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.12.2023 року заяву представника позивача про збільшення позовних вимог у даній цивільній справі залишено без розгляду. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав; про день, час, місце розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що згідно з копією попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року, укладеного між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] , сторони зобов`язались укласти в майбутньому до 28.02.2022 року договір купівлі-продажу (основний договір) на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки Audi, модель Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . Пунктом 2.3 Попереднього договору передбачено сплату позивачем відповідачу завдатку в розмірі 13 849,00 доларів США, що становить 365 214,75 грн., у тому числі ПДВ - 60 869,21 грн. На підставі рахунку на оплату № 9640-ВШ0395 від 28.10.2021 року на суму 365 214,75 грн. за Попереднім договором та рахунку на оплату № 9640-ВШ0166 від 28.10.2021 року на суму 192 483,39 грн. за Попереднім договором [PERSON] сплатив відповідачу: 15 816,00 грн. згідно з квитанцією від 12.10.2021 року № 0.0.2298083122.1; 295 214,75 грн. згідно з квитанцією від 28.10.2021 року № 0.0.2319987613.1; 70 000,00 грн. згідно з квитанцією від 29.10.2021 року № 0.0.2320819924.1; 192 483,38 грн. згідно з квитанцією від 15.12.2021 року № 0.0.2379648930.1. До 28.02.2022 року основний договір купівлі-продажу автомобіля сторонами не укладено. За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають на підставі договору або правочину. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За положеннями ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. За приписами ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З матеріалів справи вбачається, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року, укладений між ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] , копію якого додано позивачем до позовної заяви, не підписаний сторонами договору. При цьому, на підставі рахунку на оплату № 9640-ВШ0395 від 28.10.2021 року на суму 365 214,75 грн. за Попереднім договором та рахунку на оплату № 9640-ВШ0166 від 28.10.2021 року на суму 192 483,39 грн. за Попереднім договором [PERSON] сплатив відповідачу: 15 816,00 грн. згідно з квитанцією від 12.10.2021 року № 0.0.2298083122.1; 295 214,75 грн. згідно з квитанцією від 28.10.2021 року № 0.0.2319987613.1; 70 000,00 грн. згідно з квитанцією від 29.10.2021 року № 0.0.2320819924.1; 192 483,38 грн. згідно з квитанцією від 15.12.2021 року № 0.0.2379648930.1. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч.ч. 1, 2 ст. 640 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до правового висновку, що міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17 та у постанові Верховного Суду від 28.04.2021 року у справі № 161/2928/19, не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону. З огляду на вищевказані норми матеріального права та висновки Верховного Суду, зважаючи на встановлені обставини, зокрема, щодо сплати позивачем за Попереднім договором відповідачу: 15 816,00 грн. згідно з квитанцією від 12.10.2021 року № 0.0.2298083122.1; 295 214,75 грн. згідно з квитанцією від 28.10.2021 року № 0.0.2319987613.1; 70 000,00 грн. згідно з квитанцією від 29.10.2021 року № 0.0.2320819924.1; 192 483,38 грн. згідно з квитанцією від 15.12.2021 року № 0.0.2379648930.1, суд приходить до висновку, що Попередній договір між сторонами є укладеним. Разом з тим, у позовних вимогах позивач просить, зокрема, визнати недійсною укладену 14.04.2022 року між позивачем і відповідачем додаткову угоду про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року. При цьому, додаткова угода від 14.04.2022 року про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року, копію якої додано позивачем до позовної заяви, не підписана її сторонами - ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] . Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України). За приписами абз. 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відтак, оскаржувана додаткова угода від 14.04.2022 року не є такою, що вчинена у письмовій формі з огляду на вимоги ч. 2 ст. 207 ЦК України, за якою правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Також, не можна вважати, що оскаржувана додаткова угода від 14.04.2022 року укладена в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Так, електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. За приписами ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною 6 ст. 11 цього Закону визначено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. З урахуванням вимог ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. З урахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Згідно з ч. 1 цієї статті пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Також, приписами ст. 12 цього Закону передбачено поняття «підпис у сфері електронної комерції». Так, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З огляду на те, що надана позивачем копія оскаржуваної додаткової угоди від 14.04.2022 року не підписана її сторонами, також, вказана угода не містить електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів, суд приходить до висновку, що в силу вимог ст.ст. 207, 638 ЦК України оскаржувана додаткова угода від 14.04.2022 року є не укладеною. Матеріали справи також не містять доказів, що оскаржувану додаткову угоду від 14.04.2022 року було повністю чи частково виконано сторонами. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 145/2047/16-ц. З огляду на зазначене, позовні вимоги про визнання недійсною додаткової угоди від 14.04.2022 року про зміну умов попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9640 від 28.10.2021 року задоволенню не підлягають. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 171 386,42 грн. з урахуванням індексу інфляції у розмірі 37 369,32 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 4 310,49 грн., посилаючись на те, що грошові кошти в розмірі 171 386,42 грн. є платою за розмитнення автомобіля марки Audi модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , яку позивач сплатив відповідачу. Однак, позивачем не надано належних, достатніх та достовірних доказів, що ним сплачено відповідачу 171 386,42 грн. за розмитнення автомобіля. У наявних в матеріалах справи рахунках на оплату № 9640-ВШ0395 від 28.10.2021 року на суму 365 214,75 грн. за Попереднім договором та № 9640-ВШ0166 від 28.10.2021 року на суму 192 483,39 грн. за Попереднім договором не зазначено про оплату за розмитнення автомобіля за цим договором, а квитанції від 12.10.2021 року № 0.0.2298083122.1, від 28.10.2021 року № 0.0.2319987613.1, від 29.10.2021 року № 0.0.2320819924.1 та від 15.12.2021 року № 0.0.2379648930.1 не містять такого призначення платежу як «за розмитнення автомобіля», у зазначених квитанціях вказано призначення платежу «оплата за подбор и бронирование ТС від [PERSON] » та номери вищезазначених рахунків на оплату. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України). За положеннями ч. 2 ст. 78 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). За приписами ст. 80 цього Кодексу достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 171 386,42 грн. за розмитнення автомобілю задоволенню не підлягають за недоведеністю. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 37 369,32 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 4 310,49 грн. є похідними від вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 171 386,42 грн. за розмитнення автомобілю, отже, задоволенню також не підлягають. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1 182,87 грн. та з урахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 199,81 грн., посилаючись на те, що 11.05.2022 року спірний автомобіль був доставлений позивачу, але без заднього бамперу, вартість якого відповідач не відшкодував. Позивач витратив 17 000,00 грн. на купівлю заднього бамперу, що підтверджується видатковою накладною від 27.05.2022 року. Ці витрати позивач вважає збитками. Частинами 1, 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст. 614 ЦК України). Збитки - це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ сторони, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених кредитором, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних кредитором доходів, які б він одержав, якби зобов`язання було виконано боржником. Чинним законодавством України обов`язок доведення факту наявності таких збитків та їх розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між правопорушенням і збитками покладено на позивача. Тлумачення ст.ст. 22, 614, 623 ЦК України свідчить, що презумпція вини особи має бути спростована тільки за умови, якщо буде встановлено, що саме внаслідок дій або бездіяльності конкретної особи завдано збитків. Тому тільки за цієї умови відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність збитків та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.02.2022 року у справі № 158/1981/20. Так, позивачем додано до позовної заяви копії фотознімків автомобіля марки Audi без заднього бамперу, а також копії скріншотів з телефону, з текстом наступного змісту: «пані [PERSON] , наш експедитор в Чорноморську повідомив, що бампер забрали ЗСУ, хотіли взагалі авто забрати, ніякого документу нема і відеозапису також». Суд вважає, що надані позивачем докази завдання йому збитків не є допустимими, належними та достовірними доказами з наступних підстав. Надані позивачем копії фотознімків містять зображення автомобіля марки Audi без заднього бамперу, проте, ці фотографії не містять дати та місця їх зйомки, а відтак не можуть слугувати доказом доставки позивачу відповідачем автомобіля у конкретний період та у конкретному місці, а також копії цих фотознімків не містять інформацію щодо предмета доказування, зокрема, не вбачається, що на них зображений саме той автомобіль, який позивачу доставлено відповідачем за Попереднім договором, а саме, автомобіль марки Audi модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . З наданих позивачем копій скріншотів з телефону з текстом наступного змісту: «пані [PERSON] , наш експедитор в Чорноморську повідомив, що бампер забрали ЗСУ, хотіли взагалі авто забрати, ніякого документу нема і відеозапису також» неможливо достовірно ідентифікувати осіб, що здійснюють смс-листування, а також ці скріншоти не містять інформації щодо предмета доказування. Копія доданої позивачем до позову видаткової накладної № 24 107 від 27.05.2022 року про купівлю ним бамперу не доводить обставин наявності збитків, завданих позивачу внаслідок доставки 11.05.2022 року автомобіля марки Audi модель Q5 Premium Plus, 2013 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , та причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та завданою позивачу шкодою. З огляду на зазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають за недоведеністю. Позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 1 182,87 грн. та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 199,81 грн. є похідними вимогами від вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 17 000,00 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, отже, задоволенню також не підлягають. Крім зазначеного, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 20 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди задоволенню також не підлягають, оскільки є похідними вимогами від інших позовних вимог, щодо яких суд дійшов висновку про відмову в задоволенні. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі за безпідставністю та необґрунтованістю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів на їх підтвердження. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed