Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

І. Стислий виклад позицій сторін: АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом (а.с. 1-3, зворотні сторони), в якому просить: - стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 21.05.2015 у розмірі 59\~470,94 грн., станом на 09.10.2023, яка складається із: 28\~531,64 грн заборгованість за кредитом, 21\~132,43 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом, 6\~847,56 грн заборгованість за пенею, 2\~959,31 грн штраф; - стягнути з відповідача [PERSON] на його користь понесені судові витрати. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 21.05.2015, відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 28\~531,63 грн., зі сплатою відсотків за користуванням кредиту у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості повинно було здійснюватись починаючи з 1 по 25 число кожного місяця. Відповідач [PERSON] підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом із запропонованими Умовами та правилами, тарифами, складають між ним та банком кредитний договір. АТ КБ «Приватбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконало у повному обсязі, однак відповідач [PERSON] не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами. Також представник позивача зазначаючи про своє право вимагати повернення лише певної суми заборгованості, просить стягнути з відповідача на його користь 59\~470,94 грн. Представник відповідача [PERSON] адвокат Малетин А.Я. 27.12.2023 через систему «Електронний суд» подав відзив (а.с. 83-88), в якому просить: у задоволенні позову відмовити повністю за безпідставністю та застосувати строки позовної давності. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що в заяві відповідача [PERSON] від 02.03.2009 вказано, що останній виявив бажання оформити на своє ім`я кредитну картку із бажаним кредитним лімітом у сумі 1\~000 грн., однак така заява не містить відомостей щодо домовленості сторін про встановлення строку повернення кредиту, розміру процентної ставки, комісії і неустойки. Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем, а тому позивачем не доведено, що саме вони є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що відповідач розумів їх. У матеріалах справи відсутні дані про те, хто складав розрахунок заборгованості та за яким принципом розрахована заборгованість. Вказує, що виписка за договором свідчить про те, що остання дія (списання відсотків) зі сторони банку відбулась 30.04.2020, а остання дія зі сторони відповідача [PERSON] відбулась 18.08.2018, що свідчить про пропущення позивачем строку позовної давності. Окрім цього, банк систематично додавав до суми кредиту нараховані проценти, нараховуючи в подальшому на таку збільшену суму кредиту нові проценти, а також у певні періоди і пеню, що призвело до штучного збільшення суми (тіла) кредиту на рахунок коштів, які відповідачу не видавались фактично. Таким чином, вказане вище свідчить про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. Представниця позивача 11.01.2024 подала відповідь на\~відзив (а.с. 100-105), в якому просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиці посилається на те, що укладення договору відбулось за принципом укладення між сторонами договору приєднання. Підписанням заяви відповідач [PERSON] приєднався до запропонованих банком Умов та тарифів. В даній справі стороною позивача надано документи, що підтверджують чинність редакції Умов та правил надання банківських послуг. Банківська виписка є належним та допустимим доказом. Зазначає, що строк позовної давності не пропущено, оскільки п. 1.1.7.31 Умов договору, строк позовної давності був збільшений до 50 років. У судовому засіданні представниця позивача АТ КБ «Приватбанк» - Пицків А.В. позовні вимоги підтримала, пославшись на обставини викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Малетин А.Я. заперечив щодо задоволення позовних вимог, у задоволенні позову просив відмовити в повному обсязі, пославшись на обставини викладені у відзиві. ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 07 листопада 2023 року ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано Франківської області, у порядку ст. 31 ЦПК України, передано дану справу до Долинського районного суду Івано Франківської області. Дана справа надійшла до Долинського районного суду Івано Франківської області 28.11.2023 і ухвалою суду від 30.11.2023 було відкрито провадження у даній справі та призначено розглядати справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. 27 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» від представника відповідача [PERSON] адвоката Малетина А.Я. надійшов відзив. 11 січня 2023 року від представниці позивача АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на відзив. 23.01.2024 та 13.02.2024 від представника відповідача [PERSON] - адвоката Малетина А.Я. надійшли заяви про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншій справі. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин: матеріалами справи встановлено, що 02.03.2009 відповідач [PERSON] підписав заяву на отримання банківських послуг, а саме: отримання кредитних карток «кредитка «Універсальна»» та «30 днів пільгового періоду», із кредитним лімітом у сумі 1\~000 грн із базовою процентною ставкою 3 % на місяць на залишок заборгованості (а.с. 12, зворотна сторона). 21 травня 2015 року відповідач [PERSON] підписав генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання кредиту (а.с. 11, зворотна сторона). Заборгованість з дати підписання цієї угоди становить 30\~189,64 грн. Дата закінчення погашення заборгованості 31.05.2018. Позивачем надано Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 13-64, зворотні сторони), однак суд звертає увагу, що такі не містять підпису та дати ознайомлення з такими відповідача [PERSON] . Відповідачу [PERSON] було надано кредитну картку № [NUMBER] (а.с. 10). Дата відкриття картки 14.02.2015. Термін дії до 02/19. Тип картки Універсальна. Згідно із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON] (а.с. 9), останньому було надано кредитну картку № [NUMBER] (старт карткового рахунку 14.02.2015) із встановленим кредитним лімітом у розмірі 28\~531,64 грн., який остаточно 07.04.2020 було зменшено до 0,00 грн. Як вбачається із розрахунку заборгованості за договором №б/н від 21.05.2015, укладеного між «Приватбанком» та [PERSON] (а.с. 5-6, зворотні сторони), заборгованість, що підлягає стягненню, становить 59\~470,94 грн., з яких - 28\~531,64 грн заборгованість за кредитом, 21\~132,43 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом, 6\~847,56 грн заборгованість за пенею, 2\~959,31 грн штраф. Із виписки за договором №б/н за період з 14.02.2015 по 12.10.2023 (а.с. 7-8, зворотні сторони), судом встановлено, що відповідач [PERSON] користувався наданою йому кредитною карткою, здійснюючи поповнення картки, востаннє, 16.08.2018. При цьому, 22.05.2015 ним було здійснено операцію по переказу із наданої йому кредитної картки на суму 28\~531,64 грн. Між сторонами виник спір щодо належного виконання умов кредитного договору. ІV. Оцінка суду: заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить такого висновку. Частиною 1 статті 2 Цивільно процесуального кодексу України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України, зокрема, як передбачено у п. 3 ч. 1 цієї статті, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства. Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ч. 1 ст. 638 ЦК України, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розроблює АТ КБ «Приватбанк». Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст. 633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, стороною позивача на підтвердження позовних вимог надано: копію документа, який за своєю формою і змістом є анкетою, та який підписаний відповідачем [PERSON] , Умови та правила надання банківських послуг, розрахунок заборгованості за договором б/н від 21.05.2015, виписку за цим же договором, довідку про видані кредитні картки, довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, генеральну згоду про реструктуризацію заборгованості. У заяві від 02.03.2009, яка підписана відповідачем [PERSON] , відсутні умови щодо сплати як відсотків за користування кредитом, а саме - розмір і порядок їх нарахування, тобто сторони у розумінні цивільного законодавства не погодили розмір та підстави стягнення відсотків, так і умови щодо сплати пені та штрафу. У вказаній заяві зазначено лише анкетні дані відповідача, його контактна інформація. При цьому, Умови та правила надання банківських послуг не підписані відповідачем [PERSON] . Більше того, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву, а також те, що вказані документи на момент отримання ним кредитних коштів містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені, штрафу, розмір і порядок їх нарахування. На переконання суду, правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, не можуть бути застосовані до правовідносин у даній справі, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Тарифи банку та Витяг з Умов у будь - яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Враховуючи вказані обставини, суд погоджується із доводами представника відповідача та вважає, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві погодженої домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, надані Умови та правил надання банківських послуг не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують обставин, викладених в позовній заяві щодо відсотків. В постанові Верховного Суду від 05.10.2022 у справі № 383/1264/19 зазначено, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Частиною 6 статті 81 Цивільно процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною вище статтею, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18.06.2003 № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Такого ж змісту норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. У постанові Верховного Суду від 31.05.2022, у справі № 194/329/15 зазначено, що виписка з особового рахунку може бути належним доказом заборгованості відповідача за кредитом, яка повинна досліджуватися судами у сукупності з іншими доказами. З наданої банком виписки вбачається, що відповідач [PERSON] неодноразово здійснював операції, зокрема, поповнення картки та переказ з картки. Виписка про рух коштів по картці є належним доказом отримання та користування відповідачем кредитними коштами, у ній зазначені всі операції з часу активації кредитної картки зі зняття грошових коштів, сплати послуг карткою, часткове погашення заборгованості. З розрахунку заборгованості також вбачається, що відповідач [PERSON] здійснював операції як щодо переказу коштів з карткового рахунку, так і здійснював оплати в рахунок погашення заборгованості. Таким чином, оскільки в укладеному між сторонами кредитному договорі відсутні умови щодо сплати відсотків, пені, штрафу, то у позивача були відсутні правові підстави нараховувати їх. З урахуванням наведеного вище, беручи до уваги те, що відповідачем [PERSON] було здійснено із наданої йому банком кредитної картки переказ коштів в сумі 28\~531,64 грн., що і становить заборгованість за кредитом, то вказану суму слід стягнути з нього на користь позивача. Доводи представника відповідача щодо необхідності застосування строку позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на таке. Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Разом з тим, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та був відмінений з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України від 17 березня 2020 року №530-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). Законом №540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини. Також варто зазначити, що 17.03.2022 набув чинності Закон України від 15 березня 2022 року №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів щодо дії норм на період воєнного стану», яким було внесені зміни до ЦК України, а саме розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Тобто загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні. 24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 в Україні було введено правовий режим воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Указами Президента України воєнний стан в Україні неодноразово було продовжено. Отже, оскільки відповідачем [PERSON] 16.08.2018 здійснювались операції із поповнення картки, в рахунок погашення заборгованості, та враховуючи, що з 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви в Україні діяв правовий режим воєнного стану, а 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон №540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, відповідно до п. 12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену статтею 257 ЦК України, а тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з її пропуском не має. Стосовно інших доводів сторін, суд зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення. Обов`язок щодо обґрунтування рішення може бути різним, залежно від характеру рішення. В рішенні Європейського суду з прав людини, у справі «Серявін та інші проти України» вказано, що п. 1 ст. 6 Конвенції, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не має сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку є різним, залежно від характеру рішення. V. Розподіл судових витрат між сторонами: відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Вимогами ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 684 грн., що підтверджується платіжним дорученням №ІНВ96В411Z від 16.10.20223 (а.с. 4), а тому, беручи до уваги, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову і стягнення з відповідача 28\~531,64 грн боргу, то, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з нього на користь позивача 1\~287, 67 грн (28\~531,64 грн х 2 684 грн / 59\~470,94 грн) сплаченого судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам. Щодо понесених судових витрат стороною відповідача, то згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Беручи до уваги, що представник відповідача заявив про те, що докази про розмір понесених його довірителем витрат на професійну правничу допомогу буде надано протягом п`яти днів після ухвалення рішення, суд на підставі п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, вважає за необхідне у резолютивній частині вказати про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. На підставі вищевикладеного, ст. 3, 4, 267, 512, 514, 516, 517, 526, 633, 1049, 1054, 1055 ЦК України, ст. 13, 141 ЦПК України та

Outcome: partial