Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивач у грудні 2023 року звернулась до Івано-Франківського міського суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на дитину. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] з 13.01.2022 року. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11.04.2023 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають дитину, доньку [PERSON] [INFO] . Дитина проживає разом з матір`ю. Відповідач проживає та працює в Ізраїлі. Допомоги на утримання дитини не дає. А тому, просила суд стягнути із відповідача аліменти в розмірі 35 000,00грн. до досягнення нею повноліття. 23.01.2024 року відповідач подав суду заперечення в якому вказав, що існують сумніви щодо батьківства, оскільки позивач перенесла 3 спроби ЕКЗ, в результаті отримали рекомендацію від лікарів припинити такі процедури на три місяці. У листопаді 2022 року він поїхав з України через погіршення ситуації з безпекою в країні, а у грудні 2022 року позивач повідомила, що вирішила зробити ще одну спробу запліднення без його дозволу та без його згоди. Коли в 2022 році він прибував в Україну, то з кордону його забирала позивач, а тому він не має змоги самостійно прибути в Україну, при цьому що йде війна також. За час перебування в Україні він придбав автомобіль, який записав на позивача, та який в подальшому був проданий нею без його згоди. Аліменти, які просить стягувати з нього позивач, є надто завищені та необгрунтовані. Йому на даний час 63 роки, через 4 роки вийде на пенсію і буде мати приблизно 500 Євро на місяць. Через війну в його країні протягом 2022 року його щомісячний дохід становив близько 1300 Євро, а протягом 2023 року працює в збиток і живе на заощадження. До того, як позивач подала позов до суду, вона висловлювала бажання прийти до добровільної угоди в позасудовому порядку, відповідач запропонував, якщо дійсно буде доведено, що він є батьком дитини, то погодився сплачувати 250 Євро. В запереченні також просив провести експертизу, оскільки має сумніви, що він дійсно є батьком. Тому, у разі якщо буде доведено його батьківство то просив стягувати в розмірі 250 Євро, з утриманням 100 Євро кожен місяць до примусового відчуження позивачем ТЗ вартість якого становить 20000 євро. 16.02.2024 року позивач подала заперечення в якому вказала, що стосовно заявленого клопотання про проведення експертизи то просить відмовити, оскільки відповідач зареєстрований батьком дитини, також надав письмову згоду на реєстрацію місця приживання дитини з нею. У відзиві відповідач вказує, що не бажає прибути на територію України найближчим часом, що взагалі унеможливлює проведення експертних досліджень з використанням його ДНК. Відповідач зазначає, що під час досудового врегулювання згідний був сплачувати 250 Євро, однак такі твердження є неправдивими, оскільки в переписці він вказував на свою готовність і фінансову можливість сплачувати на утримання дитини аліменти в розмірі 300 Євро. Позивач у судове засідання не з`явилась, однак в запереченні просила розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак у відзиві вказав, що з війною в Україні та ситуації в Ізраїлі не має змоги прибути в суд, висловившись стосовно вимог позивача у своєму відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, виходячи з наступного. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.10.2023 року, вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Дитина проживає з матір`ю, що підтверджується копією заяви про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини від 06.10.2023 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Відповідач є громадянином Ізраїлю, надав дані про свій матеріальний стан, з яких вбачається, що заробітна плата в грудні 2023 року складала 134,453 шекелі, в грудні 2022 року 59,822 шекелі (а.с.90-93). Разом з тим, у відзиві на позов свій дохід зазначає щомісячний у 2022 році 1300 Євро, а протягом 2023 року працює в збиток і живе на заощадження. Відповідно до ст.ст. 3, 4, 27 ЦПК цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Згідно з п. 4 ч. 1 ст.1, ст.66 Закону України «Про міжнародне приватне право» вибір права - право учасників правовідносин визначити право якої держави підлягає застосуванню до правовідносин з іноземним елементом. Права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Статтею 67-1 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним відповідно до частини першої статті 67 цього Закону, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми регулюються правом держави суду. Якщо особа, яка має право на утримання, звернулася з вимогою про утримання до суду в державі, в якій особа, яка зобов`язана надати утримання, має місце проживання, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми визначаються правом держави суду. Однак якщо одержати утримання відповідно до зазначеного права неможливо, застосовується право, передбачене частиною першою статті 67 цього Закону. Якщо особа, яка має право на утримання, не може його одержати згідно з правом, визначеним відповідно до частин першої та другої цієї статті, зобов`язання щодо утримання між батьками і дітьми регулюються правом їхнього спільного особистого закону, якщо такий існує. Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Також судом встановлено, що [PERSON] є громадянином Ізраїлю, де проживає та працює офіційно. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: становить - 2563 гривні. При визначенні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України враховує, потреби дитини щодо належного утримання, вік батьків та обставину ненадання ними інформації про доходи. Отже, суд враховує прожитковий мінімум на дитину відповідного віку з метою недопущення можливості порушення прав дитини на отримання матір`ю ще меншої суми. Однак, дане не може означати що такий визначений державою мінімум - є достатнім для утримання дівчинки, тому судом завжди оцінюються докази в їх сукупності з врахуванням певної платоспроможності платника аліментів. Щодо того, що в відзиві відповідач зазначає, що має сумніви щодо батьківства, оскільки позивач перенесла 3 спроби ЕКЗ (запліднення яйцеклітини жінки від свого чоловіка), в результаті отримали рекомендацію від лікарів припинити такі процедури на три місяці. У листопаді 2022 року він поїхав з України через погіршення ситуації з безпекою в країні, а у грудні 2022 року позивач повідомила, що вирішила зробити ще одну спробу запліднення, а отже така її спроба була без належного його дозволу та без його згоди. Таке заперечення відповідача про сумніви батьківства при розгляді справи щодо стягнення аліментів, а не за позовом про оспорення батьківства, не може бути враховане судом, виходячи з наступного. Згідно ст. 123 СК України передбачено, що у разі народження дружиною дитини, зачатої в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, здійснених за письмовою згодою її чоловіка, він записується батьком дитини. У разі перенесення в організм іншої жінки ембріона людини, зачатого подружжям в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій, батьками дитини є подружжя. Подружжя визнається батьками дитини, народженої дружиною після перенесення в її організм ембріона людини, зачатого її чоловіком та іншою жінкою в результаті застосування допоміжних репродуктивних технологій. Як відзначалося, юридичним фактом, на підставі якого виникають правовідносини між батьками та дітьми, є походження дитини від батьків, зареєстроване у встановленому законом порядку. Однак широке застосування сучасних медичних технологій більше не дозволяє пов`язувати походження дитини, якому надається юридичного значення, лише з біологічним походженням (кровною спорідненістю). У ст. 123 СК України закріплено порядок встановлення походження дитини, яка народилася у результаті трьох різновидів репродуктивних технологій: штучного запліднення, сурогатного материнства та імплантації ембріону. Такий вид медичної допомоги регулюється ст. 48 Основ законодавства України про охорону здоров`я, згідно якої кожна дієздатна жінка має право на застосування штучного запліднення та імплантацію ембріона. При застосуванні штучних методів репродукції людини штучне запліднення може бути здійснене спермою чоловіка матері дитини або при імплантації може бути використаний ембріон, який генетично походить від даного подружжя. У цьому випадку існує біологічна спорідненість між дитиною та обома батьками. Крім цього, можливе штучне запліднення донорською спермою або імплантація ембріона, який генетично пов`язаний лише з одним з батьків або взагалі не має з ними генетичного зв`язку (донорський ембріон). У цьому випадку біологічна спорідненість з одним з батьків або навіть з обома з них відсутня. Подібні операції здійснюються у закладах, які мають відповідну ліцензію на вказаний вид діяльності, за наявності письмової згоди подружжя чи одинокої жінки. Відомості про застосування штучного запліднення та імплантацію ембріона, а також про особу донора є лікарською таємницею. Правила ст. 123 СК ґрунтуються на принципі визнання, згідно з яким правового значення набуває не біологічний момент народження дитини, а соціальний - намір особи визнати дитину своєю. При цьому визнання відбувається до народження дитини - у момент надання згоди на застосування тієї чи іншої репродуктивної технології. Особа, яка завідомо знає, що народжена дитина не буде мати з нею генетичного зв`язку, тим не менш висловлює бажання встановити батьківські правовідносини з цією дитиною. Донори навпаки, незважаючи на наявність генетичного зв`язку з дитиною, не мають права вимагати встановлення правового зв`язку з ними, і генетична спорідненість не визнається законом достатньою підставою для цього. Отже, принцип визнання народження та подальшого розвитку дитини подружжя - є надання згоди чоловіком на таке штучне запліднення. При цьому, невизнання батьківства не є позовною вимогою у даній справі та не може розглядатися у вигляді відзиву без наявного клопотання, яке має відповідати вимогам ЦПК України (згода на понесення витра на експертизу, визначення самостійно заявником установу чи заклад такої експертизи, згода на забезпечення за вимогою експерта щодо надання в у визначений день біологічного матеріалу на експертизу тощо). Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, враховуючи потреби та інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, та те, що відповідач є на даний час працездатною особою, інших аліментних зобов`язань не має, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 10 000,00грн. щомісячно але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому стягнення аліментів слід розпочати з дня коли позивач звернулась із позовом до суду - 13 грудня 2023 року. При цьому, кожен із батьків вправі звертатись до суду про збільшення аліментів (особою яка проживає з дитиною) чи зменшення аліментів (платником аліментів за наявності підстав для такого зменшення) на утримання дитини, до часу досягнення нею повноліття. Ч.2. ст.141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути 1073 гривні 60 копійок судового збору на користь держави. Стосовно заявленої вимоги про стягнення судових витрат по оплаті послуг перекладача, то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 75 ЦПК України, перекладачем може бути особа, яка вільно володіє мовою, якою здійснюється цивільне судочинство, та іншою мовою, знання якої необхідне для усного чи письмового перекладу з однієї мови на іншу. За п.2 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в т.ч. витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Судом встановлено, що з метою надання суду перекладених на мову іврит відповідачу позову та додатків про стягнення аліментів на дитину, позивач скористалася послугами перекладача та понесла витрати за переклад документів з української на мову іврит, за що сплатила 6000 грн. та 4600грн. за переклад (а.с.20-21), а тому вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, що разом складає 10 600,00грн. На підставі ст. 180-182, 191 СК України, ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства»

Outcome: partial