Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

20.11.2023 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] третя особа - Виконавчий комітет Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, як орган опіки та піклування, в якому просить суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт самостійного виховання та утримання ним неповнолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] . На обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 13 вересня 2008 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, шлюб розірвано на підставі рішення Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2023 року. Від шлюбу сторони мають дочку - [PERSON] , [INFO] . З початком збройної агресії Російської Федерації проти України, у період березня- квітня 2022 року, через постійні обстріли та загрозу життю та здоров`ю, [PERSON] разом з дочкою виїхали до Полтавської області до батьків [PERSON] . В жовтні 2022 року [PERSON] разом з дочкою повернулася та повідомила позивача, що не має намір розірвати шлюб, разом з тим, дочка виявила бажання проживати разом з батьком. Після досягнення спільних домовленостей дружина [PERSON] - [PERSON] виїхала, а дочка [PERSON] залишилася проживати разом з позивачем - батьком [PERSON] . Так, з жовтня 2022 року і на час звернення з позовом до суду спільна дочка сторін [PERSON] , [INFO] , проживає разом з позивачем - батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та знаходиться на його повному утриманні. Позивач повідомив, що він одноособово займається утриманням дочки, її вихованням та зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та перебування на утриманні неповнолітньої дочки необхідне йому для призначення соціальних пільг, субсидій, допомоги, тощо та не пов`язано з мобілізаційними заходами та встановленням опіки (піклування) над дитиною. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12 грудня 2023 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 28 грудня 2023 року замінено у справі третю особу та відкладено підготовче засідання до 22.01.2024. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 січня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 13.02.2024. 13.02.2024 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] до канцелярії суду надав заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не прибув, до канцелярії суду надійшов лист за підписом начальника відділу Міндарь Н. в якому остання просила розглянути справу за відсутності представника Служби у справах дітей Слобожанської ради Чугуївського району та прийняти рішення на розсуд суду. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 13 вересня 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 19 вересня 2023 року, що набрало законної сили 20.10.2023 (а.с. 11, 14). [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] - копія Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 08.01.2010 Комсомольською селищною радою Зміївського району Харківської області, актовий запис № 02 (а.с. 12). Згідно з копією паспорта громадянина України, серії [NUMBER] , виданого 05.03.2021 Зміївським РВ ГУДМС України в Харківській області, копією Витягу № 1247 про зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 08.09.2023 відділом Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, [PERSON] , [INFO] , має зареєстроване місце проживання по [ADDRESS] ( а.с 5-6, 17) [PERSON] , [INFO] має зареєстроване місце проживання в [ADDRESS] (а.с. 8-9). З копії Витягу з реєстру територіальної громади, номер: 2023/00664446, дата формування 23.08.2023, копії Витягу № 1247 про зареєстрованих в житловому приміщенні/будинку осіб, виданого 08.09.2023 відділом Центр надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області, вбачається що [PERSON] , [INFO] , значиться зареєстровано в [ADDRESS] (а.с. 13, 17). Крім того, з копії Акту обстеження умов проживання складеного 08.09.2023 за наслідками проведеного начальником Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Риженко Т.Г., спеціалістів Служби у справах дітей Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Назаренко Л.І., [PERSON] обстеження умов проживання за заявою [PERSON] , вбачається, що за адресою: [ADDRESS] проживають та мають зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] та його дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Відповідно до копії Довідки наданої директором Комунального закладу "Слобожанський ліцей № 2" Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області Фомченковою О. батько дитини [PERSON] , [INFO] - [PERSON] , [INFO] , спілкується з педагогами, відвідує батьківські збори, цікавиться шкільним життям дитини, є членом батьківського комітету класу де вчиться дочка , проявляє ініціативу у створенні комфортних умов навчання дочки (а.с. 15). Пунктом 2 частини 1 статті 315 Цивільного процесуального України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. При вирішенні питання щодо встановлення вищевказаного факту суд приймає до уваги постанову Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", де зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення факту, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових чи немайнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Наведеними у цій заяві обставинами підтверджують, що факт, який просить встановити заявник є юридичним, оскільки від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника та можливість безперешкодної реалізації його особистих прав. Встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на самостійному вихованні і догляді заявника потрібно з метою захисту прав та інтересів дитини та прав заявника, як батька. Чинним законодавством не передбачений інший порядок його встановлення, він не пов`язаний з вирішенням спору про право та встановлення його іншим шляхом неможливе. Іншого позасудового порядку встановлення даного факту, передбаченого законом, немає. Відповідно до статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно із положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. При цьому, судом встановлено, що відповідач не заперечує факту проживання та перебування на вихованні з батьком спільної дитини. Судом встановлено та визнано відповідачем [PERSON] те, що неповнолітня [PERSON] проживає з своїм батьком [PERSON] , який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над нею, доглядає та піклується про її стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері. Відтак, враховуючи встановлені судом обставини та зважаючи на те, що від встановлення факту самостійного виховання дитини до 18 років позивачем [PERSON] залежить виникнення права останнього на соціальну допомогу, як особи, яка самостійно виховує дитину до 18 років, з огляду на той факт, що відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі, заява підлягає задоволенню. Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат понесених ним по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України не вирішувалося.

Outcome: approved