Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

І. Позиція сторін у справі у грудні 2023 р. позивач звернувся з позовними вимогами про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1992 року є зареєстрованим мешканцем 2-х кімнатної квартири [ADDRESS] . Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, [PERSON] , який вже більше 10 років не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в квартирі не має і, взагалі квартирою він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням [PERSON] відповідачу не чинив, на підставі чого, позивач як власник квартири має повне право в судовому порядку визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.03.2023, визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В. (а.с. 6-7). Ухвалою судді від 14.12.2023 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Згідно положень ст. 190 ЦПК України, на адресу відповідача рекомендованим листом надсилалась копія ухвали про відкриття провадження від 14.12.2023 та копія позовної заяви з додатками, однак поштове відправлення не було отримане відповідачем та повернулось до суду із відміткою про закінчення терміну зберігання. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, що відповідає ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини справи судом встановлено, що згідно довідки № 554 від 10.12.1992 квартира [ADDRESS] , надана [PERSON] на відставі рішення №591 від 20.11.1992 на сім`ю із трьох людей: [PERSON] , 1953 р.н.; [PERSON] , 1950 р.н.; [PERSON] , 1975 р.н. (а.с. 3). Відповідно до акту про фактичне не проживання особи від 07.12.2023 підписаного мешканцями будинку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , який зареєстрований за адресою: квартира [ADDRESS] фактично не проживає у зазначеній квартирі більше 10 років (а.с. 4). Згідно інформації №103811072 від 12.12.2023 про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи за відомостями відділу з питань реєстрації місця проживання/ перебування фізичних осіб Святошинської РДА м. Києва [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 01.08.1995 по теперішній час (а.с. 8). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду право кожної особи на житло гарантовано ст. 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Житлового кодексу України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом ст.ст. 71, 72 ЖК УPCP наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УPCP), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). На підтвердження не проживання відповідача у спірному жилому приміщенні, позивач не надав достатніх доказів, які підтвердили факт відсутності відповідача за місцем реєстрації понад встановлений законом строк без поважних причин. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що обставини, якими обґрунтовано позов, позивачем не доведені, про наявність у відповідача іншого житла для постійного проживання позивачем не зазначено, а тому не спростовують висновку про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК України. Крім того, із досліджених під час розгляду справи доказів, судом встановлено відсутність у відповідача будь-якого житла на праві приватної власності. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010 зазначав, що поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed