Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення порядку\~користування квартирою,\~що належить\~на праві\~спільної часткової\~власності посилаючись\~на те,\~щов 2022 році позивач [PERSON] [INFO] , набула у приватну власність 5/12 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . \~ Також\~іншими співвласником\~квартири,\~є відповідач, [PERSON] . Вищезазначена квартира є трьох кімнатна. Вказала, що з моменту набуття права власності, відповідач [PERSON] , який є співвласником квартири та користується квартирою повністю, а на прохання позивача, щодо виділення їй частки квартири - категорично відмовився, мотивуючи тим фактом, що не бажає спільно проживати з позивачем. На пропозиції позивача, щодо встановлення порядку користування житлом в добровільному порядку, також було відмовлено. Стверджувала, що незважаючи на усні вимоги позивача, щодо можливості подальшого спільного користування, відповідач так і не відреагував жодним чином. Відповідач не визнає права позивача на спільне майно та вважає, що таке майно належить лише йому та членам його родини, відповідно на будь - які перемовини не погоджується. Таким чином, відповідач не тільки категорично відмовляється встановити порядок користування зазначеним майном мирним шляхом, але й не надає позивачу право повноцінно користуватись її майном, та здійснити розподіл житлових кімнат. Враховуючи вищевикладене, та те що у позасудовому порядку позивач не може захистити своє порушене право, звернулась до суду з цим позовом, та просила встановити порядок користування приміщенням. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву.\~\~ Представник позивача в судове засідання не з`явилась до суду подала клопотання в якому просила позов задовольнити та розглядати справу в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась до суду подала клопотання в кому визнала позовні вимоги та просила розглядати справу в її відсутність. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 21.07.2022 року [PERSON] передала у власність [PERSON] 5/12 часток квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Згідно з технічним паспортом на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальною площею 73,60/67,5 кв. м., ця квартира складається з трьох кімнат житловою площею 38,0 кв. м. у тому числі 1-а кімната 16.2 м.кв., 2-а кімната 9,6 м.кв., 3-а кімната 12.2 м.кв., кухня 8,7 м.кв., ванна 2,6 м.кв., вбиральня 1,0, коридор 11,9 м.кв., комора 1,3 м.кв. (а.с. 13-14). Довідкою про склад осіб, місце проживання яких зареєстроване в житловому приміщенні від 21.07.2022р. № Д2248, встановлено, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Статтею 55 Конституції України\~встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою\~статті 15 Цивільного кодексу України\~(далі\~ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша\~статті 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України\~визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно із\~статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Непорушність права власності закріплено і в\~статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ч. 1\~ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України\~передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місцезнаходження майна. У відповідності до вимог\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Нормою ч. 1\~ст. 321 ЦК України\~гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог\~ст. 9 Конституції України. Так, у вказаній статті закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а також не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. У разі порушення своїх прав власник згідно зі\~ст. 391 ЦК України\~має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі\~статтею 355 ЦК України\~майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Відповідно до\~ст. 379 ЦК України\~житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказана стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному із співвласників належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування одному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо якщо при цьому не можливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04.04.2018 року по справі №333/3048/16-ц. Виходячи з викладеного, з врахуванням площі кімнат та їх розташування у спірній квартирі, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, який є правомірним власником 5/12 часток у праві власності на спірну квартиру, та вважає за необхідне усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на належне майно шляхом виділу у користування житлової кімнати площею 16.2 кв. м, залишивши у користуванні відповідача, власників 7/12 часток, житлові кімнати площею 12,2 кв. м. та 9,6 кв.м. Допоміжні приміщення, зокрема: коридор площею 11,9 м.кв., санвузол площею - 2,6 м.кв., санвузол площею 1,0 м.кв., кухня 8,7 м.кв., комора 1,3 м.кв. залишити в спільному користуванні. В даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно та не порушує їх прав як власників. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , виділивши в окреме користування [PERSON] житлову кімнату площею 16,2 кв.м, [PERSON] житлові кімнати площею 9,6 кв.м. та 12,2 кв.м., інші допоміжні приміщення залишити в спільному користуванні співвласників, повністю задовольнивши позовні вимоги. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved