Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищук Ігоря Миколайовича, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності та стягнення моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог вказує, що рішенням Рівненської міської ради від 09 квітня 2003 року № 290 було прийнято рішення щодо передачу в приватну власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд. Згідно додатку до рішення Рівненської міської ради № 290 від 09 квітня 2003 року власниками земельної ділянки є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі даного рішення Рівненської міської ради [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ № 033862. Відповідний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 3229. 19 вересня 2022 року [PERSON] було допитано в якості потерпілої. Під час допиту позивачці стало відомо, що земельна ділянка площею 0,0075 га з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 була подарована [PERSON] за договором дарування земельної ділянки від 31 жовтня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 5361. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М., при цьому від імені [PERSON] під час підписання оспорюваного договору дарування діяла [PERSON] . Зазначає, що [PERSON] , даруючи земельну ділянку, діяла в інтересах саме [PERSON] , свого чоловіка, адже реалізувала належну їй земельну ділянку без її відома, погодження, та належної правової підстави, адже довіреності, яка б надавала можливість подарувати земельну ділянку вона нікому не надавала, відтак земельна ділянка вибула з власності поза її волею. Крім цього, позивач вважає, що [PERSON] оскаржуваний договір дарування не підписувала, адже в договорі відсутній її підпис, а підписи [PERSON] та [PERSON] виконані однією людиною, що підтверджується візуальною схожістю почерків підписів у Договорі. Щодо відшкодування моральної шкоди зазначила, що моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв`язку з протиправними діяннями відповідачів щодо неправомірного відчуження спірної земельної ділянки, приниженням її честі та гідності у зв`язку з гарантованим Конституцією України правом на володіння, користування і розпоряджання своєю власністю, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України). Стверджує, що для відновлення своїх порушених прав вона змушена прикладати додаткові зусилля, що тягне за собою як додаткові витрати, так і порушення сталого життєвого укладу, що в свою чергу призводить до душевних та психічних переживань, розладів у здоров`ї, а це призводить до фізичних страждань. З врахуванням наведених доводів розмір моральної шкоди позивач оцінює в 100 000,00 грн. 08.06.2023 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем - 3 - Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком І.М. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, проте дослідивши відзив на позовну заяву, судом встановлено, що вказаний документ не підписаний заявником, що суперечить положенням частини восьмої статті 43 ЦПК України, якою закріплено, що якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в паперовій формі, такі документи скріплюються власноручним підписом учасника справи (його представника). 20.06.2023 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем - 2 - [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.07.2023 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем - 1 - [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що в день підписання оскаржуваного договору вона перебувала за межами України та не могла підписати даний договір, підпис у договорі дарування земельної ділянки з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 площею 0,0075 га від 31.10.2003 року, не виконувався нею, а іншою особою. Відтак вважає, що, оскільки вона не укладала оспорюваний договір дарування земельної ділянки та не здійснювала дії щодо представництва позивачки при укладанні оспорюваного договору, а тому вона не може бути належним відповідачем у даній справі. Інші учасники справи відзивів чи пояснень по суті справі не надавали. Представник позивача - адвокат Кхатер Ф.Е. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві, просить їх задоволити. Відповідачка - 1 - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить в їх задоволенні відмовити. В судове засідання 27.02.2024 року не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, подала через канцедярію Рівненського міського суду Рівненської області 21.02.2024 року клопотання, в якому просить розгляд справи проводити у її відсутність. Представник відповідача - 2 - [PERSON] - адвокат Конончук І.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить в їх задоволенні відмовити. В судове засідання 27.02.2024 року відповідач - 2 - [PERSON] та його представник - адвокат Конончук І.М. не з`явилися, повідомлялися про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник відповідача - 3 - Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищука І.М. - адвокат Курганська О.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, просить в їх задоволенні відмовити. В судове засідання 27.02.2024 року відповідач - 3 - Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук І.М. та його представник - адвокат Курганська О.В. не з`явилися, повідомлялися про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомили. Третя особа - 1 - [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Третя особа - 2 - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомила. Заслухавши думку учасників справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Рівненської міської ради від 09 квітня 2003 року № 290 про передачу земельних ділянок у приватну власність було прийнято рішення щодо передачі в приватну власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд. Згідно додатку до рішення Рівненської міської ради № 290 від 09 квітня 2003 року, власниками земельної ділянки були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . На підставі даного рішення Рівненської міської ради [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ № 033862. Відповідний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 3229. Згідно наявної в матеріалах справи інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером інформаційної довідки 311452114, встановлено, що власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 площею 0,0075 га є [PERSON] за яким було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку 23 лютого 2021 року. Підставою набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 площею 0,0075 є договір дарування земельної ділянки від 31 жовтня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 5361 та посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком Ігорем Миколайовичем Предметом договору дарування була спірна земельна ділянка, що розташована в [ADDRESS] , та яка перебувала у спільній сумісній власності дарувальників. Дарувальниками в договорі дарування виступають 3 особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яка згідно інформації з даного договору діяла через [PERSON] за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Онищуком І.М. 26.06.2003 за р. № 3103. Проте позивач, у своїй позовній заяві заперечив сам факт існування такої довіреності, та повідомив суд, що не уповноважував [PERSON] дарувати земельну ділянку для її чоловіка [PERSON] . Відповідно до листа від 20.04.2023 року № 44/01-16 Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Онищук Ігор Миколайович повідомив [PERSON] , що згідно ухвали Рівненського міського суду від 14.12.2021 року у справі 569/24899/21 оригінал договору дарування посвідченого 31.10.2003 року за № 5361 та документи, на підставі яких він посвідчувався було вилучено Рівненським районним управлінням поліції ГУ Національної поліції в Рівненській області. Ухвалами Рівненського міського суду Рівненської області від 18 вересня 2023 року та від 05 січня 2024 року було витребувано з Рівненського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Рівненській області з матеріалів кримінального провадження № 12021186010002371 від 12.08.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України оригінал Договору дарування земельної ділянки площею 75 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного 31.10.2003 року [PERSON] , що діяла від імені [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Онищуком Ігорем Миколайовичем та документи, на підставі яких посвідчувався договір дарування для огляду та дослідження в судовому засіданні. Під час розгляду справи судом було оглянуто та досліджено оригінал Договору дарування спірної земельної ділянки укладений 31.10.2003 року та документи, на підставі яких посвідчувався Договір дарування, серед яких: копія державного акту на право власності на земельну ділянку РВ № 033862 на 1 арк., план конкретного користування земельною ділянкою на 1 арк., довідка № 3-21/167 на 1 арк., довідка № 495643-992 від 31.10.2023 року на 1 арк., довідка № 349539 на 1 арк., витяг з ДРЗРМ № 39523 на 1 арк., витяг з ДРЗРМ № 349506 на 1 арк., при цьому серед досліджуваних документів довіреність, що підтверджує повноваження [PERSON] на представлення інтересів [PERSON] в тому числі на право дарування спірної земельної ділянки відсутня. Крім того, відповідно до наявної в матеріалах справи камеральної перевірки, що була проведена Міністерством юстиції України на вимогу Головного управління Національної поліції в Рівненській області щодо перевірки дій приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищука Ігоря Миколайовича (далі - приватний нотаріус Онищук І.М.) на предмет дотримання вимог законодавства під час укладання та посвідчення договору дарування земельної ділянки від 31.10.2003 року з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 по [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2299981256101) встановлено, що до примірника договору дарування, що зберігається у справах приватного нотаріуса Онищука І.М., долучено державний акт на право власності на земельну ділянку серії РВ № 033862, кадастровий номер 5610100000:01:027:0013. Згідно з поясненнями приватного нотаріуса Онищука І.М. при посвідченні вказаного договору дарування повноваження повіреної [PERSON] ним було перевірено за вищевказаною довіреністю, яка була чинною. Проте з копій документів, що були надані приватним нотаріусом Онищуком І.М. для проведення перевірки, вбачається, що у порушення пункту 33 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.1994 року № 18/5 (яка діяла на момент посвідчення договору), до примірника договору дарування, що зберігається у справах нотаріуса, не долучено вказану довіреність, що унеможливлює підтвердити твердження нотаріуса щодо належної перевірки повноважень представника за довіреністю та перевірки дійсності довіреності за даними Єдиного реєстру доручень, посвідчених у нотаріальному порядку. Згідно з записом в графі 3 реєстру для реєстрації нотаріальних дій особу [PERSON] приватним нотаріусом Онищуком І.М. було встановлено за паспортом серії [NUMBER] виданим Рівненським МУ УМВС України 24.04.1996 року. Проте у порушення пункту 12 Порядку ведення та заповнення реєстрів для реєстрації нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 15.07.2003 року № 87/5, приватним нотаріусом Онищуком І.М. у графі 3 не були зазначені адреси проживань сторін та не було вказано сторону договору дарування [PERSON] , а лише її представника [PERSON] . З огляду на викладене, суд зазначає, що Закон України "Про нотаріат", який діяв на момент укладання договору (далі по тексту Закон) встановлює порядок правового регулювання діяльності нотаріату в Україні. Відповідно до ст. 5 Закону нотаріус зобов`язаний: здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв`язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Статтею 36 Закону передбачено, що приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені статтею 34 цього Закону, за винятком: 1) накладання і зняття заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; 2) видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного із подружжя; 3) видачі свідоцтва про право на спадщину; 4) вжиття заходів до охорони спадкового майна; 5) посвідчення договорів довічного утримання; 6) засвідчення справжності підпису на документах, призначених для дії за кордоном, та посвідчення доручень для цієї мети, а також засвідчення справжності підпису батьків або опікуна (піклувальника) на згоді про усиновлення дитини. (Пункт 6 статті 36 в редакції Закону N 210/98-ВР від 24.03.98). Пунктом 1 статтею 34 Закону встановлено, що у державних нотаріальних конторах вчиняються такі нотаріальні дії: посвідчуються угоди (договори, заповіти, доручення, шлюбні контракти та ін.). Згідно ст. 45 Закону при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством України, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріально посвідчуванні угоди, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса чи іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальну дію. Якщо угода, заява чи інший документ підписано за відсутності цих посадових осіб, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Статтею 53 Закону встановлено, що у разі втрати документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, за письмовою заявою осіб, перелічених у частині другій статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Відповідно до ст. 54 Закону нотаріуси та посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Згідно пункту 8 розділу ІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14.06.1994 року, що зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361 (далі по тексту Інструкція), що діяла на момент укладання договору, передбачено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори чи поза приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, в посвідчувальному написі і в реєстрі нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на підприємстві, в установі, організації та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Пункт 10 Розділу ІІ Інструкції передбачає, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу громадянина, його представника або представника підприємства, установи, організації, що звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Згідно пункту 11 Розділу ІІ Інструкції, при посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. У разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження. Пункт 21 Розділу ІІ Інструкції передбачає, що документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, приєднуються до примірника угоди, свідоцтва про право на спадщину та ін., що залишається у справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Оригінали документів (наприклад, свідоцтва про народження, шлюб, смерть) повертаються особам, що їх подали, а у нотаріуса залишаються їх копії. В пункті 27 Розділу ІІІ Інструкції визначено, що нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму. Відповідно до чинного законодавства обов`язковому нотаріальному посвідченню підлягають: договори про відчуження (купівля-продаж, міна, дарування, довічне утримання) жилого будинку, іншого нерухомого майна (статті 227, 242, 244, 426 Цивільного кодексу); Згідно пункту 33 Розділу ІІІ Інструкції при укладенні угоди представником, перевіряються його повноваження. Доручення, яке надає повноваження представникові, подається нотаріусу. Нотаріус зобов`язаний перевірити за допомогою Єдиного реєстру доручень, посвідчених у нотаріальному порядку (z0362-99), дійсність доручень на право користування та/або розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами. На примірнику доручення, що залишається у справах державної нотаріальної контори чи у приватного нотаріуса, робиться відмітка про перевірку дійсності доручення за даними Єдиного реєстру доручень, посвідчених у нотаріальному порядку. Отже, аналіз вище зазначених норм вказує на обов`язок нотаріуса зберігати у справах документи, на підставі яких вчинено нотаріальну дію, а в передбаченому законодавстві випадках їх копії, в тому числі доручення у разі укладенні угоди представником. Під час розгляду справи судом, Приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу Онищук Ігор Миколайович та його представник - адвокат Курганська О.В., не спростували факту відсутності довіреності, яка нібито посвідчена приватним нотаріусом Онищуком І.М. від 26.06.2003 року за р. № 3103, не надали суду копії такої довіреності. Відповідна довіреність також не була надана Міністерству юстиції України під час проведення камеральної перевірки, за результатами якої Міністерством юстиції України було надіслано відповідь до ГУ НП України в Рівненській області від 17.08.2022 року, копію якої було долучено представником позивача - адвокатом Кхатером Ф.Е. до матеріалів справи (а.с. 192). Крім того, відповідна довіреність відсутня в документах, на підставі яких посвідчувався оскаржуваний договір дарування, які вилучалися в рамках досудового розслідування за кримінальним провадженням № 12021186010002371, хоча пунктами 21 Розділу ІІ, 33 Розділу ІІІ Інструкції обов`язок нотаріуса щодо зберігання таких документів (в тому числі довіреності) чітко передбачений. За таких обставин, суд вважає твердження позивача про відсутність довіреності, що уповноважувала [PERSON] дарувати спірну земельну ділянку достовірними та підтверджуваними. В свою чергу, [PERSON] у своєму відзиві на позовну заяву зазначила, що в день підписання оскаржуваного договору перебувала за межами України та не могла підписати даний договір, підпис у договорі дарування земельної ділянку з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 площею 0,0075 га від 31.10.2003 року нею не ставився. В судовому засіданні відповідач - 1 - [PERSON] була допитана в якості свідка, де ознайомилася з оригіналом Договору дарування від 31 жовтня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 5361 та посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком Ігорем Миколайовичем та під присягою свідка повідомила суд, що проставлений підпис їй не належить. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. За змістом статей 244-245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. За таких обставин суд, приходить до висновку, що [PERSON] не є підписантом оскаржуваного Договору дарування від 31 жовтня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 5361 та посвідчено приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Онищуком Ігорем Миколайовичем, а сам підпис виконаний іншою, не встановленою особою. Крім того, [PERSON] не могла бути підписантом в оскаржуваному договорі в силу відсутності довіреності, яка б надавала їй право діяти від імені [PERSON] для реалізації спірної земельної ділянки. З Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 197548151 від 24.01.2020 року вбачається, що [PERSON] володіє об`єктом нерухомого майна з реєстраційним номером 2014762256101, а саме квартирою загальною площею 128,5 кв.м. Згідно опису квартири з Витягу, квартира складається з підвалу: "I" - коридор площею 5,5 кв.м., "V" - підвал площею 6,8 кв.м., "VI" - підвал площею 6,2 кв.м. та 1-го поверху: "I" коридор площею 4,5 кв.м., "2-1" - житлова кімната площею 8,2 кв.м., "2-2" - кухня площею 7,4 кв.м., "2-3" - санвузол площею 5,2 кв.м., "2-4" - житлова кімната площею 18,5 кв.м., "2-5" - житлова кімната площею 17,6 кв.м., "2-6" - житлова кімната площею 21,7 кв.м., "2-7" коридор площею 6.4. кв.м., "IІ" - коридор площею 11,4 кв.м., "IІІ" - коридор площею 9,0 кв.м., літ "а3" - приямок, літ. "а4" - ганок, та надвірні будівлі та споруди: літ. "Г-1" - гараж, № 1 огорожа площею 13 кв.м., № 2 хвіртка, "I" - замощення площею 59,5 кв.м. Підставою виникнення права власності у [PERSON] є Договір про поділ нерухомого майна, серія та номер 97, виданий 24.01.2020 року Приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Піддубною Л.Л. Відповідно до Договору про поділ в натурі нерухомого майна від 24 січня 2021 року, сторони погодились на поділ у натурі житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Будинок щодо якого цей договір укладається, складається з 1) А-2 - житловий будинок загальною площею 286,8 кв.м., 2) Б-1 - гараж, 3) В-1 сарай, 4) Г-1 - гараж, 5) N1 - огорожа, 6) N2 - хвіртка, 7) N3 - ворота, 8) І - замощення; Будинок знаходиться на земельних ділянках з кадастровим номером: 5610100000:01:027:0040, 5610100000:01:027:00431, 5610100000:01:027:0041. Враховуючи вище викладене, майно яким володіє позивач у справі знаходиться в тому числі на спірній земельній ділянці. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Відповідна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18, від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, розмір моральних страждань визначається з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача чи інших обставин. Так, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто при вирішенні спору про стягнення моральної шкоди суду слід встановити: наявність заподіяної позивачу шкоди, протиправність діяння відповідача, наявність причинного зв`язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача. При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. Позивач стверджує, що моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала в зв`язку з протиправними діяннями відповідачів, щодо неправомірного відчуження спірної земельної ділянки, приниженням її честі та гідності у зв`язку з гарантованим конституцією України правом на володіння, користування і розпоряджання своєю власністю, оскільки ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст.41 Конституції України). Крім того для відновлення своїх порушених прав, позивач змушена прикладати додаткові зусилля, що тягне за собою як додаткові витрати, так і порушення сталого життєвого укладу, що в свою чергу призводить до душевних та психічних переживань, розладів у здоров`ї, а це призводить до фізичних страждань. З врахуванням наведених доводів розмір моральної шкоди позивач оцінює в 100 000 тисяч грн. В контексті практики Європейського суду з прав людини варто зазначити, що справедливість компенсації як категорія, що застосовується й національним законодавцем, проте є не розкритою в судових прецедентах, визначається ЄСПЛ з урахуванням усіх обставин, а також особливостей справи. Суд суворо дотримується позиції, що відшкодування має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер. З урахуванням наведеного і виходячи з принципу справедливості та розумності, враховуючи обставини завдання шкоди позивачеві, внаслідок протиправних дій відповідачів, що призвели до вибуття спірної земельної ділянки з власності [PERSON] поза її волею, порушення сталого життєвого укладу у зв`язку з відновленням своїх порушених прав, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідачів моральної шкоди підлягають частковому задоволенню в розмірі 7 000 грн. Крім цього, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховується те, що не можна відшкодувати моральну шкоду в повному обсязі, так як не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір буде мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватний нанесеній моральній шкоді. Стосовно посилань представника відповідача - 2 - [PERSON] - адвоката Конончук І.М. та представника відповідача - 3 - Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу [PERSON] - адвоката Курганської О.В. про пропуск позивачем строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст.ст. 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зроблено правовий висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) сформульовано висновок, який полягає в тому, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. У постанові Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено правовий висновок про те, що тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Суд встановив, що позивач не отримала примірник оскаржуваного договору в день його укладення, крім того [PERSON] не мала наміру реалізовувати належну їй земельну ділянку. З заяви [PERSON] від 03 квітня 2023 року до Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищук Ігоря Миколайовича вбачається, що заявниці стало відомо про оскаржуваний договір 19 вересня 2022 року. З матеріалів справи та з пояснень представника позивача вбачається, що 19 вересня 2022 року позивача було допитано в якості потерпілої в рамках кримінального провадження № 12021186010002371, де [PERSON] стало відомо що земельна ділянка площею 0,0075 га з кадастровим номером 5610100000:01:027:0040 була подарована [PERSON] за договором дарування земельної ділянки від 31 жовтня 2003 року, який зареєстровано в реєстрі за № 5361. Згідно оскаржуваного договору [PERSON] діяла через [PERSON] за довіреністю, хоча судом встановлено, що такої довіреності [PERSON] для [PERSON] не надавала. Крім того суд звертає увагу, що [PERSON] здійснив державну реєстрацію речового права на нерухоме майно лише 23 лютого 2021 року. Вказані обставини у своїй сукупності не дають підстав уважати, що [PERSON] з дати вчинення оспорюваного правочину 31 жовтня 2003 року знала про порушення своїх прав як власник земельної ділянки. Крім того, як вже зазначалося судом, [PERSON] здійснив державну реєстрацію речового права на нерухоме майно лише 23 лютого 2021 року. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 20 грудня 2007 року за заявою N 23890/02 у справі "Фінікарідов проти Кіпру"). Враховуючи наведене [PERSON] об`єктивно не могла знати про описані вище обставини, відтак строк позовної давності слід відраховувати з моменту коли позивачу стало про них відомо, а саме з 19 вересня 2022 року, коли позивача було допитано в якості потерпілої в рамках кримінального провадження № 12021186010002371. Відтак твердження представників Приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Онищук Ігоря Миколайовича та [PERSON] про пропуск позивачем позовної давності є безпідставними. Отже, відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст. 202 ЦК правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якого укладеного правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Ч. 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд безпосередньо дослідивши всі обставин справи та надані в їх обґрунтування докази,

Outcome: approved