Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Від імені та в інтересах [PERSON] до Суворовського районного суду м. Одеси з позовними вимогами до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, звернулась адвокат Бойко Світлана Володимирівна. В обґрунтування позовних вимог представник зазначила, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Представник зазначає, що позивач отримати свідоцтво про право на спадщину можливості не має, оскільки правовстановлюючі документи не відповідають вимогам чинного законодавства. На підставі викладеного представник позивача просить: визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Після надходження та реєстрації зазначеної заяви, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також, ухвалою суду від 08.12.2023 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано копію спадкової справи до майна померлого [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.32). На виконання ухвали про витребування доказів, надійшла копія спадкової справи до майна померлого (а.с.36-65). В підготовче засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Бойко Світлана Володимирівна не з`явились, на адресу суду 19.02.2024 року (вх. № 5503) надійшла заява представника позивача щодо можливості проведення судового засіданні за відсутності сторони позивача, в якій представник зазначила, що позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити (а.с.67). Відповідач [PERSON] також, 19.02.2024 року (вх. № 5505) звернулась із заявою щодо можливості розгляду справи за її відсутності в якій зазначила, що позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову (а.с.66). З огляду на зазначене судом встановлено, що сторони про час та місце слухання справи повідомленні, представник позивача та відповідач звернулись на адресу суду з заявами про слухання справи за їх відсутності, а відтак підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яким врегульовано спірні правовідносини, дійшов висновків, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а заява відповідача про визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. Звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання права власності, позивач зазначив, що [INFO] помер його батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина. Представник зазначає, що позивач отримати свідоцтво про право на спадщину можливості не має, оскільки правовстановлюючі документи не відповідають вимогам чинного законодавства Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , актовий запис № 1343 (а.с.11). Також, судом встановлено, що до майна померлого [PERSON] заведена спадкова справа № 41/2013 згідно копії спадкової справи з заявою про прийняття спадщини після смерті батька 25.05.2013 р. звернувся [PERSON] , який зазначив, що приймає спадщину та просить видати йому свідоцтво про право на спадщину (а.с.40). Згідно заяви [PERSON] остання повідомила приватного нотаріуса, що спадкове майно, є особистим майном спадкодавця та вона не претендує на частку у спільному майні подружжя (а.с.43), також, в матеріалах справи міститься заява [PERSON] про відмову від прийняття спадщини (а.с.44). Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину на легковий автомобіль (а.с.56). Щодо відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину судом досліджується лист приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. згідно якого зазначено, що видача спадкоємцям свідоцтва про право на спадщину проводиться нотаріусом після подання документу, який підтверджує право власності спадкодавця на майна, що є об`єктом спадкування. У зв`язку з тим, що документ, який підтверджує право власності померлого на квартиру [ADDRESS] , не відповідає вимогам чинного законодавства, спадкоємцю рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (а.с.65). З даного приводу судом встановлено, що згідно договору купівлі продажу нерухомого майна № 97-850 від 04.11.1997 року укладеного на Одеській універсальній біржі «Витязь» [PERSON] та [PERSON] продали а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.16-17). Стороною позивача надано суду копію постанови Одеського апеляційного суду від 19.10.2023 року у справі № 523/14534/18 згідно якої рішення Суворовського районного суду від 19.03.2021 року змінено в частині позовних вимог про визнання протиправним рішення та розпорядження, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - виключено з мотивувальної частини рішення суду посилання на позовну давність. В частині позовних вимог щодо визнання дійсним договору - купівлі продажу нерухомого майна скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 19.03.2021 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання протиправним рішення та розпорядження, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним - були залишені без задоволення. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна були задоволені. Визнано дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна: квартири за адресою: [ADDRESS] , яка має загальну площу 67,6 кв.м. корисну площу - 63,8 кв.м., складається з 3-х кімнат житловою площею 39,2 кв.м., а також: кухні, ванної кімнати, туалету, коридору, вбудованої шафи №97/850, укладений між [PERSON] , [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , який 04.11.1997 р. зареєстровано на Одеській Універсальній Біржі «Вітязь». В постанові Одеського апеляційного суду зазначене наступне: за змістом статей 128, 153 ЦК Української РСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК Української РСР 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно статі 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. У період укладення спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості, і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (частина перша статті 128 ЦК Української РСР 1963 року), а відповідно до статті 153 ЦК Української РСР 1963 року договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК Української РСР 1963 року спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як стаття 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення статті 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто закон спеціальний переважає закон загальний. Таким чином, договір купівлі-продажу (міни) житлового будинку (квартири), укладений на біржі в простій письмовій формі, може бути визнаний недійсним. Згідно статі 47 ЦК Української РСР 1963 року нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Правило частини другої статті 47 ЦК Української РСР 1963 року про визнання угоди дійсною не може бути застосоване, якщо сторонами не досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. У постановах Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №205/8493/16-ц (провадження №61-40951св18), від 01 квітня 2020 року у справі №754/1466/15-ц (провадження №61-11804св18), від 21 липня 2021 року у справі №640/3509/19 (провадження №61-10287св20), від 17 листопада 2021 року у справі №754/1466/15-ц (провадження №61-10683св20) містяться висновки, що статті 224, 227 ЦК Української РСР 1963 року передбачали, що договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Крім того, Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 28 липня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року №13 та від 25 травня 1998 року №15) роз`яснив, з яких підстав угода може бути визнана недійсною судом. Відповідно до пункту 4 цієї постанови з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Таким чином, угоди щодо придбання на біржових торгах об`єктів нерухомого майна вимагають оформлення в нотаріальній формі. Враховуючи викладене, немає різниці, де фізичні або юридичні особи уклали угоду - на біржі чи поза нею, необхідно дотримуватися законодавчо встановленої форми угод про відчуження нерухомого майна. Для договорів купівлі-продажу, міни жилого будинку (статті 227, 242 ЦК Української РСР 1963 року) у разі, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, було установлено обов`язкову нотаріальну форму. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Отже, судом встановлено, що приватним нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва щодо нерухомого майна з підстав не відповідності правовстановлюючих документів чинному законодавству України. Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного. За приписами статті 16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також, у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За нормами визначеними ч.ч. 1-3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно до ч.1ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено з матеріалів справи, позивач є спадкоємцем першої черги, відповідач відмовилась від прийняття спадщини. Згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ч. 1 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Матеріалами справи встановлено, що приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Русских С.Б. позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з підстав невідповідності правовстановлюючого документа вимогам чинного законодавства. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» - у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Як зазначено в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним». Нормами статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вказані роз`яснення мають на увазі, що спадкоємець повинен звернутися до суду у порядку позовного провадження з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Відповідно до п. 3.3 Узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про спадкування Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Отже, з огляду на зазначене, позивачем доведено суду про не можливість в інший ніж судовий спосіб оформити право власності на спадкове майно, тому, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, а саме, визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] .

Outcome: approved