Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

[PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . В своєму позові позивач вказує, що між нею та [PERSON] було укладено шлюб. Під час шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження, актовий запис №4400, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 21 травня 2013 року, Серія [NUMBER] . Спільне життя з відповідачем не склалося, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27.02.2019 року по справі №521/19390/18 шлюб розірвано. Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2019 року по справі №521/19390/18 відновлено позивачу дошлюбне прізвище - [PERSON] . Зазначені рішення суду набрали законної сили 10 квітня 2019 року. З вересня 2017 року всі питання щодо виховання сина вирішується лише позивачем без будь - якої участі та підтримки з боку відповідача. З часу розірвання шлюбу відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не цікавиться життям сина, не бере ніякої участі у вихованні, забезпеченні, також не спілкується з ним та жодних дій з ініціювання побачень з своїм сином [PERSON] , [INFO] не здійснював. Відповідач свідомо ухиляється від будь - якої участі у вихованні свого сина, не бере виховної, матеріальної, грошової та іншої участі у виховані сина; не цікавиться його життям, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчанням, підготовкою до самостійного життя, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, а також не забезпечує дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним норм моралі тощо. Окрім того, відповідач підписав заяву, яка засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, яка зареєстрована в реєстрі за №3099 від 28.12.2022р. про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Не заперечує проти вирішення питання у будь - яких інстанціях щодо позбавлення його батьківських прав, за його відсутності. Позивач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином та своєчасно. Відповідач в судове засідання не з`явився, про слухання справи сповіщений належним чином. Відповідач правом на подачу відзиву на позовну заяву [PERSON] не скористався. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання не з`явився, однак надано висновок від 25.12.2023 року №01-11/1729/1 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У матеріалах судової справи наявна належним чином нотаріальна засвідчена заява Відповідача, з якої вбачається, що відповідач не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина. Не заперечує проти вирішення питання у будь- яких інстанціях щодо позбавлення його батьківських прав. Верховний Суд своєю постановою по справі № 175/1713/20 від 23.06.2022р виклав наступний правовий висновок: «…Відмова батьків (усиновлювачів) від дитини є такою, що порушує її права та інтереси, тому ухиляння від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання дитини є підставою для позбавлення батьківських прав….». Крім того, відповідачем не надано суду жодного доказу, який би мав істотне значення для вирішення справи по суті, чи спростував доводи позивача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. Враховуючи, що в справі є достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу у відсутності відповідача та згідно ч.4 ст.223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положеннямст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Частиною 1 статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Статтею 15 ЦК України визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Суд, вивчивши подані заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті приходить до наступних висновків. Судом встановлені наступні фактичні обставини. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2019 року по справі №521/19390/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Додатковим рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 11.03.2019 року по справі №521/19390/18 відновлено позивачу дошлюбне прізвище - [PERSON] . Зазначені рішення суду набрали законної сили 10 квітня 2019 року. З вересня 2017 року відповідач не спілкується зі своїм сином та жодних дій з ініціюванням побачень з ним не здійснював. Відповідач ухиляється від виконання покладених на нього законом батьківських обов`язків. Відповідач підписав заяву, яка засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, яка зареєстрована в реєстрі за №3099 від 28.12.2022р. про те, що він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина. Не заперечує проти вирішення питання у будь - яких інстанціях щодо позбавлення його батьківських прав, за його відсутності. Всі питання щодо виховання сина, позивач вирішує самостійно без участі відповідача. Позивач приділяє належну увагу вихованню сина. Позивач має позитивні характеристики від [PERSON] , від [PERSON] , від директора школи та класного керівника 5-А класу Одеської гімназії №107 Одеської міської ради в якій навчається [PERSON] , в якій також зазначено, що [PERSON] , жодного разу у вихованні дитини участі не брав. Фінансову спроможність позивача утримувати дитину підтверджується податковою декларацією про майновий стан і доходи позивача за 2022 рік від 11.04.2023 року та Відомостями з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків від 20.07.2023 року за період з 1 кварталу 2021 року по 4 квартал 2023 року. Позивач фізично та психічно здорова, що підтверджується довідкою КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я Одеської обласної ради» віл 27.07.2023 року № 1560 та довідкою психіатричного огляду № 302 від 21.07.2023 року КНП «Міський психіатричний диспансер» Одеської міської ради. Спеціалістами Службах у справах дітей Одеської міської ради було проведено обстеження житлово-побутових умов проживання позивача про що складено акт, відповідно до якого встановлено, що для виховання та розвитку дитини створені всі належні умови. Згідно висновку органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за №01-11/1729/1 від 25.12.2023 року встановлено, що Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст. 164 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування (п. 1); ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2); жорстоко поводяться з дитиною (п. 3); є хронічними алкоголіками або наркоманами (п. 4); вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва (п. 5); засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (п. 6). Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України свідчить про те, що позбавлення батьківських прав за цією підставою, може бути лише за наявності винної поведінки, в даному випадку, батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками. Разом з цим, слід зазначити, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батьків так і для дітей (ст. 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку у кращу сторону, в даному випадку батька, неможливо, і лише при наявності вини в діях останнього. Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Положеннями частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Зазначені обставини справи та наведені факти у сукупності є ухиленням відповідача від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ними своїх батьківських обов`язків, що підтверджується відсутністю серйозного відповідального ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Згідно з вимогами статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач належним чином обґрунтувала та надала суду докази, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] у відношенні малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , які свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Позбавлення [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи доведено, тому з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, за обставин доведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини не проти позбавлення його батьківських прав та не заперечує проти вирішення питання у будь-яких інстанціях щодо позбавлення його батьківських прав за його відсутності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити. Відповідно до ч. ст. 141 ЦПК України судові витрати, [PERSON] , слід покласти на відповідача.

Outcome: approved