Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення суми сплачених аліментів. В обґрунтування свої вимог зазначає, що з 28.02.2008 року по 17.03.2017 року вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу в них народилися діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 13.04.2017 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з нього стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 800,00 грн. щомісячно на кожну дитину. В подальшому, 12.06.2018 року на підставі рішення суду збільшено розмір аліментів в розмірі до 1000,00 гривень на кожну дитину. На цей час відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2021 року він вже сплачує аліменти на утримання дітей в розмірі по 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. [PERSON] зазначає, що відповідач ніде не працює, коштами, які він сплачує на дітей розпоряджається на власний розсуд та спрямовує їх виключно на свої потреби. При цьому двоє синів перейшли проживати до нього на через часті конфлікти з матір`ю, яка в свою чергу повністю усунулась від забезпечення та утримання дітей. Так, син [PERSON] проживав з ним з 27.09.2021 року до 28.07.2023 року безперервно, тобто 22 місяці, а син [PERSON] періодами з 27.09.2021 року по 28.04.2022 року (7 місяців) та з 11.04.2023 року по 28.07.2023 року (3 місяці), що разом становить 10 місяців. Таким чином вважає, що весь цей час він повністю утримував двох синів та крім того сплачував відповідачу аліменти по 6000,00 грн. щомісячно якими вона розпоряджалася на свою користь, при цьому нічого двом дітям не купувала. Відтак позивач вважає, що аліменти на двох синів за період 22 та 10 місяців відповідач отримувала безпідставно, а тому просить суд зобов`язати [PERSON] повернути суму сплачених аліментів за вказаний період, що становить 64000,00 грн. Ухвалою судді від 05.01.2024 року позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 08.01.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 15.01.2024 року постановлено позовну заяву прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Судове засідання по справі призначене на 13.02.2024 року. 17.01.2024 року від відповідача до суду надійшла заява зі змісту якої встановлено, що така позов заперечує та просить суд надати їй ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками. 29.01.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, з якого встановлено, що з позовом відповідач не згідна, стверджує, що діти весь час проживають з нею та немає жодних підстав для стягнення з неї коштів сплачених як аліменти на утримання дітей. 30.01.2024 року від позивача до суду надійшла заява за допомогою системи «Електронний суд» про можливість ознайомлення з відзивом. 07.02.2024 року від позивача до суду надійшла аналогічна заява про ознайомлення з відзивом. 12.02.2024 рок від позивача надійшла відповідь на відзив (сформована за допомогою системи «Електронний суд» 11.02.2024 року) де останній наполягає на тому, що діти проживають з ним, регулярно відвідують навчальний заклад, навіть самі висловлюють бажання проживати разом з батьком у комфортних для їх життя умовах. Позивач стверджує, що відповідач веде розгульний спосіб життя, витрачає кошти, які він сплачує на дітей, на власні потреби. В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив суд його задовольнити в повному обсязі з наведених у ньому підстав. Додатково пояснив, що за час проживання з ним дітей, колишня дружина витрачала сплачені ним аліменти на власні потреби. Також пояснив, що на цей час діти проживають з матір`ю. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить розглянути справу у її відсутності та звернути увагу суду на розрахунок заборгованості по аліментах, в позові відмовити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, стверджував, що обраний спосіб захисту не є правильним. Суд, заслухавши думку учасників сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд констатує наступне. Судом встановлено, що 28.02.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який на підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.03.2017 року розірвано. Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження дітей серії [NUMBER] від 02.02.2009 року, серії [NUMBER] від 23.06.2011 року та серії [NUMBER] від 26.10.2012 року. 13.04.2017 року рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей в розмірі по 800,00 грн. щомісячно на кожну дитину. В подальшому 12.06.2018 року на підставі судового рішення збільшено розмір аліментів до 1000,00 грн. на кожну дитину. На цей час відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2021 року [PERSON] зобов`язано сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі по 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] в спірний період сплачував та на цей час сплачує на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей в розмірі по 2000,00 грн. щомісячно на кожну дитину. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач на підтвердження недобросовісності відповідача зазначив, що відповідач розпоряджається аліментами не за їх цільовим призначенням в інтересах дітей. При цьому основним аргументом, що підтверджує таку обставину є те, що син [PERSON] проживав з ним з 27.09.2021 року до 28.07.2023 року безперервно, а син [PERSON] періодами з 27.09.2021 року по 28.04.2022 року та з 11.04.2023 року по 28.07.2023 року. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За змістом ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. У ч. 1 ст. 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Відповідно до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. З наведеного слід зробити висновок про те, що факт проживання дітей з батьком, з якого стягуються аліменти на користь матері на їх утримання, може бути істотною обставиною для звільнення позивача від сплати аліментів. В той же час суд звертає увагу на те, що позивачем у цій справі заявлено вимоги не про звільнення від сплати аліментів чи про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, а про зобов`язання [PERSON] повернути суму вже сплачених аліментів. У зв`язку з цим судом встановлене наступне. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, яка визначає підстави звільнення від доказування, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивнимиі об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Так, в провадженні суду перебували на розгляді цивільні спори між [PERSON] та [PERSON] щодо стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. У серпні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом якому просив припинити стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] так як син постійно проживає з ним. Також просив стягнути з [PERSON] аліменти утримання сина (справа № 303/5775/22). Підставою для звернення до суду стало те, що син [PERSON] з 27.09.2021 року (як і у цій справі) постійно, безперервно проживає із батьком. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.02.2023 року позов [PERSON] задоволено частково та, зокрема, припинено з 23.08.2022 року стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2021 року. В подальшому постановою Закарпатського апеляційного суду від 14.08.2023 року вказане судове рішення було скасоване та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В ході судового розгляду Закарпатський апеляційний суд встановив: «Само по собі перебування сина [PERSON] за місцем проживання позивача як батька та платника аліментів не звільняє останнього від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини, стягнуті відповідно до судового рішення, оскільки в даному випадку платник аліментів як батько має право на підтримання із дитиною регулярних особистих стосунків і зобов`язаний брати участь у вихованні дитини, спілкуватись із ним, піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток, у тому числі і за місцем свого проживання.». У зв`язку з цим Закарпатський апеляційний суд зробив наступний висновок: «…під час апеляційного перегляду цієї справи встановлено, що рішенням суду, яке набрало законної 1 серпня 2023 р. визначено місце проживання, зокрема, сина [PERSON] разом із мамою, тобто відповідачем, а твердження позивача про нецільове використання коштів (аліментів) відповідачем не доведено жодними належними та допустимими доказами.» Крім того, 25.04.2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом якому просив припинити стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] так як син постійно проживає з ним. Також просив стягнути з [PERSON] аліменти утримання сина (справа № 303/3612/23). Підставою для звернення до суду стало те, що син [PERSON] (як і у цій справі) постійно, безперервно проживає із батьком. Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 13.07.2023року позов [PERSON] задоволено частково та, зокрема, припинено з 25.04.2023 року стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 07.10.2021 року. В подальшому постановою Закарпатського апеляційного суду від 27.12.2023 року вказане судове рішення було скасоване та в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В ході судового розгляду Закарпатський апеляційний суд зробив наступний висновок: «Отже, попри наявність певних даних про проживання сина сторін [PERSON] з батьком із квітня 2023 року таке проживання за обставинами справи не може бути визнане постійним і в усякому разі таким стійким і тривалим, яке давало б належні і достатні підстави для припинення стягнення з батька на утримання сина аліментів, визначених судом.». У зв`язку з цим Закарпатський апеляційний суд висновок про таке: «Проживання дітей із матір`ю жодним чином не позбавляє батька дітей права брати участь у їх вихованні та у спілкуванні з ними, при цьому, мати дітей зобов`язана усіляко сприяти такій участі батька. Батьки дітей зобов`язані виходити передусім із інтересів дітей, сприяти один одному в інтересах дітей у здійсненні їх сімейних і цивільних прав та у виконанні відповідних обов`язків, не чинити всупереч закону перешкод у цьому, батьки повинні вживати всіх можливих і залежних від них заходів для налагодження (відновлення) нормального позитивного спілкування і контакту дітей з обома батьками, роз`яснювати дітям ситуацію тощо. Тож суд першої інстанції не мав належних і достатніх підстав для звільнення позивача [PERSON] від обов`язку сплачувати присуджені з нього аліменти на утримання сина [PERSON] ...». Також в провадженні суду перебував спір між сторонами щодо визначення місця проживання дітей. Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2021 (справа № 303/8209/20) первісний позов [PERSON] задоволено, місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено разом з матір`ю. В свою чергу у задоволенні зустрічного позову [PERSON] щодо визначення місця проживання дітей з ним відмовлено. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 01.08.2023 рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.06.2021 залишено без змін. Судовими рішеннями в справі № 303/8209/20 констатовано, що: - діти сторін зареєстровані за місцем проживання матері; - зі змісту акту обстеження умов проживання від 26.01.2022 року слідує, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають з 27.09.2021 року з батьком, який створив належні умови, має доходи та бажання, щоб всі діти проживали з ним; - в акті обстеження умов проживання від 26.01.2022 року наведено, що дочка проживає з матір`ю, яка працює помічником вихователя у Мукачівському дошкільному закладі № 23, де отримує зарплату в середньому 6000,00 грн. на місяць, а також отримує аліменти на трьох дітей; умови проживання дитини задовільні, забезпечена усім необхідним; мати має бажання, щоб всі діти проживали біля неї; - з даних оцінки стану та потреб дітей вбачається, що діти відчувають потребу у проявах емоційного тепла батьків та бажають рівнозначно вибудувати взаємостосунки, як з батьком, так і з матір`ю; - конфлікт батька та матері щодо участі кожного з них у житті дітей негативним чином впливає на їх емоційний стан; - визначення судом першої інстанції основного місця проживання дітей разом з матір`ю не є перешкодою для того, щоб діти певен період часу за їх бажанням пожили у батька; зазначене не буде впливати на статус постійного місця проживання дітей, який визначено рішенням суду, позаяк не може бути свідченням того, що таке місце проживання змінено дітьми на постійній основі. Таким чином судами при вирішенні зазначених вище спорів встановлено, що діти [PERSON] та [PERSON] з 27.09.2021 року періодично проживають з батьком, проте така обставина не звільняє його від сплати аліментів. До того ж судовим рішення визначено місце проживання дітей з матір`ю. Відтак, той факт, що діти [PERSON] та [PERSON] у заявлені періоди в цьому спорі і проживали з батьком, що не оспорюється та встановлено судовими рішеннями, що набрали законної сили, не може слугувати підставою для задоволення цього позову. Більше того суд звертає увагу на таке. Вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог суд враховує те, що законодавством передбачений наступний правовий механізм повернення грошових коштів. Частиною 1 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз ст. 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуті аліменти не підлягають поверненню. Аналіз ч. 1 ст. 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. Схожий за змістом висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс14 та підтриманий сталою судовою практикою (постанова Верховного Суду від 04.11.2020 року у справі № 382/1728/18). При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія «добросовісність» закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч. 5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Відповідно до положень ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. У справі, що розглядається, аліментні кошти витрачались на утримання дитини за відсутності будь-якої несумлінності з боку відповідача, зворотного позивачем не доведено. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дітей та якими розпоряджалась їхня мати в інтересах дітей, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для повернення суми сплачених аліментів у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Додатково суд зазначає про недоцільність детального дослідження всіх наявних у справі доказів так як таким надана детальна оцінка про розгляді перерахованих вище судових спорів. Крім того, такі докази спрямовані на підтвердження обставин щодо проживання дітей [PERSON] та [PERSON] в певні періоди часу з батьком, в той час як така обставина по суті не оспорюється та встановлена судовими рішеннями, що набрали законної сили. Інших доказів, що підтверджували факти нецільового розпорядження аліментами суду не надано. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Outcome: dismissed