Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом, мотивуючи його тим, що з 2018 року по 2021 рік він та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у них (сторін) народилася дочка [PERSON] . 9 червня 2020 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області було видано судовий наказ про стягнення з нього (позивача) аліментів на утримання дочки [PERSON] у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 2 червня 2020 року і до досягнення дочкою повноліття. До серпня 2023 року він (позивач) сплачував аліменти на утримання дочки [PERSON] шляхом їх відрахування із заробітної плати за місцем роботи та ніколи не заперечував проти додаткових витрат на дочку. [INFO] року від цивільного шлюбу з [PERSON] у нього (позивача) народилася дочка [PERSON] . У зв`язку із появою нової родини, а також народженням дочки [PERSON] , його (позивача) витрати значно збільшилися. На даний час йому (позивачу), крім іншого, потрібно утримувати нову родину та будинок, в якому вони проживають, сплачувати комунальні платежі та інші послуги. Його (позивача) цивільна дружина перебуває у відпустці по догляду за дитиною. [PERSON] просив суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідача на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 9 червня 2020 року з 1/4 частки до 1/6 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, які зазначені у позовній заяві, та просив їх задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явилася, її представник позов не визнав повністю, подав до суду відзив на позовну заяву та заперечення, суть яких зводиться до того, що наведені позивачем обставини є безпідставними та необґрунтованими. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що його матеріальне становище дійсно змінилося, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Позивач лише констатує факт збільшення витрат, які пов`язані із появою дитини, але жодним чином не доводить погіршення його матеріального становища. У зв`язку з цими обставинами представник просив у задоволенні позову відмовити, а також стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн. Суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача за наявними у справі доказами, оскільки в даному випадку відсутні підстави, передбачені ст. 223 ЦПК України, для його відкладення. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі судового наказу Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 9 червня 2020 року у справі № 740/2229/20 (провадження № 2-н/740/244/20) стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку для дитини відповідного віку, і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 2 червня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 9). Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України, ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною 1 ст. 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними або за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України та п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» при визначенні розміру аліментів судом враховуються наступні обставини: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що після винесення 9 червня 2020 року Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області судового наказу про стягнення з позивача аліментів на утримання дочки [PERSON] сталася зміна сімейного стану позивача, а саме він створив нову родину із цивільною дружиною [PERSON] , [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-15). Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 21 липня 2021 року у справі № 691/926/20, підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: зміни і сімейного, і матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, незалежною від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. Ураховуючи зміни сімейного стану, які відбулися у позивача після винесення судового наказу про стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON] , суд вважає за можливе зменшити розмір стягуваних з позивача аліментів з 1/4 частки до 1/6 частки його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку. Проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню у повному обсязі. Доводи представника відповідача про те, що у позивача відсутні підстави для зменшення розміру аліментів, є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн. Ураховуючи те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, витрати, понесені відповідачем на професійну правничу допомогу, не підлягають стягненню з позивача на користь відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved