Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

Позивач у грудні 2023 року звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, обґрунтовуючи тим, що під час шлюбу за спільні кошти набуто нерухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем. Посилаючись на те, що це майно є спільною сумісною власністю подружжя, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 47,6 кв.м, житловою площею 29,3 кв.м; вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, попередньо представник надала заяву про розгляд справи без їхньої участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилися, попередньо надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнала. Щодо стягнення витрат на правову допомогу заперечувала, посилаючись на їхню необґрунтованість. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановлено, що 10.06.2017 сторони зареєстрували шлюб у Шевченківському районному у місті Полтаві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області за актовим записом №735 (а.с.9). Згідно з договором купівлі-продажу від 29.01.2022, зареєстрованого в реєстрі за №246, [PERSON] купила у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. (а.с.9-11). Право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.01.2022. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28.02.2024 шлюб між сторонами розірваний. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред`явлення окремо вимоги про визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя не вимагається. Суд в силу встановлених під час розгляду справи обставин має встановити, чи набуте спірне майно сторонами під час перебування у шлюбі та чи поширюється на нього статус спільного сумісного майна, що матиме наслідком певні висновки про поділ такого майна. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №307/3360/15-ц. Відповідно до вимог ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, \~частки \~майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше \~не \~визначено \~домовленістю \~між \~ними \~ або \~ шлюбним договором. \~ Судом встановлено, що спірне нерухоме майно придбане під час шлюбу, отже, є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу у рівних частинах. Будь-яких обставин, які б свідчили про належність усього майна чи його частини на праві особистої приватної власності одному з подружжя під час судового розгляду не встановлено, як не встановлено підстав для відступу від презумпції рівності їх часток. За таких обставин позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що 25.12.2023 між адвокатом Малофєєвим А.І. та Векличем Д.О. укладений договір №25/12 про надання правничої допомоги. Відповідно до п.п.4.2 п.4 договору №25/12 гонорар за надання правничої (правової) допомоги становить 20\~000 грн. Позивачем сплачений гонорар адвокату у розмірі 20\~000 грн, що підтверджується квитанцією від 29.12.2023. Згідно з ч. 1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями статті 137 ЦПК України встановлено, що до складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.\~Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Необхідно зауважити, що ч. 6 ст.137 ЦПК України передбачає, що обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц. Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору №25/12 про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи. Відповідно до звіту №25/12 про виконані адвокатом роботи (надані послуги), правнича допомога [PERSON] полягала у підготовці написання, подання позовної заяви, супроводі справи у суді першої інстанції. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд бере до уваги і те, що справа перебуває на розгляді у суді з 03.01.2024, до першого засідання відповідач надала заяву про визнання позову, справа носить типовий характер і не є складною. Враховуючи, що відповідач заперечувала щодо розміру витрат на правову допомогу, надавши відповідну заяву, суд вбачає підстави для зменшення понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу з огляду на співмірність, та вважає за необхідне стягнути їх у розмірі 3000 грн. Питання щодо розподілу судового збору суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов, тому суд вважає за можливе повернути позивачу 50 відсотків сплаченого судового збору у розмірі 2899,50 грн з державного бюджету, іншу частину судового збору в розмірі 2899,50 грн, відповідно до ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved