Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом в обґрунтування вимог якого зазначив, що 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. вчинено виконавчий напис за № 5244 про стягнення з нього на користь ТОВ «Вердикт капітал» заборгованості. Викладаючи й цитуючи за змістом позову положення нормативно-правових актів, позивач посилається на численні порушення приватним нотаріусом Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та просить визнати зазначений виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню (а.с. 1 11). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Ухвалою від 02 червня 2021 року про відкриття провадження по справі, відмовлено в задоволенні клопотання позивача про витребування письмових доказів (а.с. 46). Ухвалою від 22 червня 2021 року за клопотанням представника позивача зупинено стягнення на підставі виконавчого напису вчиненого 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. за № 5244 (а.с. 47). 15 липня 2021 року позивач отримав судове повідомлення про розгляд справи та копію ухвали про відкриття провадження; жодних додаткових документів (заяв або клопотань) суду не надав (а.с. 48, 53). 12 серпня 2021 року від відповідача судом отримано відзив у якому він заперечив вимоги позову та просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що при вчиненні оспорюваного виконавчого напису приватний нотаріус дотримався Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та відповідних нормативно-правових актів (а.с. 54 58). Також, 12 серпня 2021 року від відповідача судом отримано клопотання яке має назву: «про зменшення витрат на правову допомогу», однак у своїй прохальній частині містить прохання про відмову позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу (а.с. 72 74). Третя особа по справі отримав судове повідомлення про розгляд справи разом із копією ухвали про відкриття провадження на офіційну електронну адресу, що вказана в єдиному державному реєстрі нотаріусів України (а.с. 112, 113). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. На підтвердження своїх вимог позивач надав суду копію виконавчого напису за № 5244 вчиненого 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. (а.с. 20). За змістом вказаного виконавчого напису судом встановлено, що приватний нотаріус його вчинив на підставі пункту 2 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Насамперед, вирішуючи справу по суті, суд враховує та керується наступними нормами цивільного законодавства. Відповідно до\~статті 18 ЦК України\~нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Пунктом 1.2. глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~визначено, що перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі\~виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса. При цьому, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року було відмовлено в задоволенні заяви ПАТ «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Однак, не зважаючи на те, що судовим рішення були скасовані зміни до Переліку в частині вчинення виконавчого напису за кредитними правовідносинами, нотаріуси продовжують вчиняти виконавчі написи за безспірним стягненням за кредитними договорами. Отже, починаючи з 22 лютого 2017 року нотаріуси позбавлені можливості вчиняти виконавчі написи про стягнення заборгованості, що випливають з кредитних відносин. Оскаржений позивачем виконавчий напис вчинений нотаріусом 01 квітня 2021 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Як наслідок, вчиняючи 01 квітня 2021 року виконавчий напис № 5244, приватний нотаріус неправомірно керувався пунктом 2 Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 662), оскільки на той час постанова від 26 листопада 2014 року № 662 вже була нечинною згідно із постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, резолютивна частина якої була опублікована в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» від 21 березня 2017 року № 23. Тобто, під час розгляду справи судом встановлено, що спірний виконавчий напис було вчинено нотаріусом з порушенням положень і вимог Переліку документів за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса (у редакції постанови КМУ від 26 листопада 2014 року №\~662, яка на час вчинення виконавчого напису була нечинною згідно із судовим рішенням). За правовими висновками постанови Верховного Суду від 21\~вересня 2021 року по справі № 910/10374/17, порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку із цим, суд не обговорює, не перевіряє та не досліджує усі інші обставини і доводи позивача стосовно вчинення оспорюваного виконавчого напису, оскільки встановлений судом факт порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, суд приходить до послідовного і логічного висновку про те, що вчинений 01 квітня 2021 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Личуком Т.В. виконавчий напис № 5244 про стягнення з позивача на користь АТ «Вердикт Капітал» заборгованості не відповідає і суперечить вимогам цивільного законодавства, чим порушує законні права та інтереси позивача як позичальника, а тому порушені майнові права позивача слід захистити шляхом визнання вказаного виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Як наслідок, суд не приймає до уваги та відхиляє усі заперечення відповідача, що викладені ним у відзиві на позов. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору за подання позову і заяви про забезпечення позову слід покласти на відповідача (а.с. 31, 40). Крім того, вирішуючи клопотання відповідача 12 серпня 2021 року в якому він просить відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу, суд наголошує на наступному. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати\~на професійну правничу допомогу. Натомість, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду укладеного між позивачем і адвокатом Зоріним О.В. договору про надання правової допомоги № 06/05-21 від 06 травня 2021 року (відомості про який відображено за змістом доданого до позову ордеру від 06 травня 2021 року /а.с. 41/). Як наслідок, у зв`язку із неподанням стороною позивача до суду договору про надання правової допомоги № 06/05-21 від 06 травня 2021 року або його належним чином завіреної копії, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити ціну договору, порядок, умови і строки здійснення оплати за договором та інші положення договору які необхідні для вирішення питання про стягнення витрат\~на професійну правничу допомогу. Норма пункту 2 частини другої статті 137 ЦПК України передбачає, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами; для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Однак, до позову не додано, в матеріалах справи відсутній та під час розгляду справи стороною позивача не надано суду укладеного між позивачем і адвокатом Зоріним О.В. договору про надання правової допомоги № 06/05-21 від 06 травня 2021 року. Одночасно, суд враховує наступне. Зокрема, при вирішенні питання стосовно розподілу судових витрат у вигляді витрат позивача на оплату правової допомоги, суд керується і застосовує правові висновки наведені у пункті 31 постанови Верховного Суду від 20 липня 2021 року по справі №\~922/2604/20 за якими: відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. Також, в матеріалах справи відсутні та суду не надано документів на підтвердження тієї обставини, що вартість отриманих правових послуг дійсно була оплачена позивачем. Позивачем не надано суду жодного документу на підтвердження такої оплати (квитанції, чеку та інше). Тобто, у суду відсутні відомості про здійснення позивачем судових витрат на правову допомогу у даній справі. Як підсумок, суд вважає, що через відсутність в матеріалах справи договору (або його копії) про надання правової допомоги № 06/05-21 від 06 травня 2021 року та фінансових документів на підтвердження фактично оплачених позивачем витрат на правову допомогу, позивачем не підтверджено як підстави отримання ним правової допомоги, так і факт здійснення ним витрат на правову допомогу від адвоката. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для ухвалення судом рішення про розподіл судових витрат позивача на правову допомогу. За таких обставин, клопотання відповідача є обґрунтованим та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved