Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду до відповідача [PERSON] про визнання майна таким, що придбане внаслідок спільної праці, було спільною сумісною власністю та компенсація частини вартості майна. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає про те, що з осені 1997 року він почав проживати з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 26.11.1998 ними було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . 18.06.1999 між позивачем і [PERSON] було зареєстровано шлюб, а вже 25.11.1999 [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі. 29.03.2001 між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] подарувала позивачу 1/3 частину кв. [ADDRESS] . Зазначений договір дарування було вчинено у зв`язку з тим, що після купівлі квартири було вкладено особисті кошти у розмірі 4 500 доларів США, що були надані його батьками після продажу квартири останніх. За твердженням позивача, з 1999 року позивач постійно проживав та був зареєстрований у спірній квартирі, ніс витрати по утриманні житла. В кінці 2017 року сторони припинили сімейні відносини, а 04.08.2020 рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між сторонами було розірвано. Позивач зазначає, що [PERSON] чинила перешкоди в користуванні житлом, зміняла замки в квартирі, в якій залишились особисті речі позивача, та, отримавши дублікат договору купівлі-продажу квартири від 26.11.1998 подарувала спірну квартиру доньці від першого шлюбу [PERSON] , а отже на свій розсуд розпорядилась спірним майном. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.01.2021 (справа № 754/17326/19) визнано договір дарування частково недійсним в частині 1/3 квартири, визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири, скасовано запис про державну реєстрацію на квартиру. Вказує на те, що факт проживання однією сім`єю з відповідачем вже встановлено у зазначеному вище рішенні, а отже немає потреби доказувати вказаний факт. З поміж іншого зазначає, що з 1998 по 2011 р.р. був приватним підприємцем, займався торгівлею, а кошти отримані від цієї діяльності були використані при купівлі спірної квартири і проведення в ній ремонтних робіт. Також позивач вказує, що в купівлю квартири вкладено кошті від продажу гаражу, а також гроші, що взяті ним у якості боргових зобов`язань. При цьому відповідач не працювала близько 10 років та з донькою перебували на утриманні позивача. Зважаючи на викладене вище, просить визнати 2/3 частини квартири [ADDRESS] такою, що придбана внаслідок спільної праці та була сумісною власністю сторін. Відповідно, просить зобов`язати відповідача компенсувати в порядку поділу майна частину відчуженого спільного сумісного майна у розмірі 377 790 грн. 03 серпня 2023 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Відповідач скористалась правом на подачу відзиву, відповідно до якого [PERSON] не погоджується з доводами позовної заяви з наступних підстав. Вказує на те, що 10.02.1998 у відділенні РАЦС Деснянського районного управління юстиції м. Києва було розірвано перший її шлюб. Після розірвання шлюбу [PERSON] з донькою проживали в орендованому житлі, а позивач періодично проживав з ними без створення сім`ї, ведення спільного господарства та за відсутності спільного бюджету. 16.11.1998 було продано квартиру, в якій проживали її батьки, при цьому у відповідності до п. 5 договору купівлі-продажу відчуження квартири здійснювалось за 18 000 грн. Після зазначеного 26.11.1998 згідно з Договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською універсальною біржею № Е3983/7939 відповідачем було придбано кв. [ADDRESS] . Шлюб між ними було зареєстровано 18.08.1999. Відповідач стверджує, що позивач не приймав участі у купівлі спірної квартири, а також не надавав коштів, отриманих від продажу гаражу та взятих у борг. В кінці 2017 року припинено спільне проживання, відповідач покинув квартиру в добровільному порядку. [PERSON] також зазначає, що Сімейний кодекс набув чинності 01.01.2004, а Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав спільне проживання без реєстрації шлюбу. Вважає, що матеріали справи не містять належних доказів отримання [PERSON] грошових коштів у борг задля внесення їх в купівлю квартири. Також спростовує твердження позивача щодо працевлаштування відповідача, оскільки вона працювала постійно, зокрема на керівних посадах, при цьому позивачем не надано належних доказів працевлаштування за період з 1998 по 2011 роки. З поміж-іншого, відповідач вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду. Зважаючи на викладене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від представника позивача [PERSON] - адвоката Ковтун Н.В. 28.09.2023 надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої вказують, що сторони до реєстрації шлюбу проживали не періодично, а постійно. Факт такого проживання не потребує доказуванню, оскільки вже встановлений судом у рішенні Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/17326/19. Також зазначає щодо строку позовної давності, зокрема не погоджується з твердженням відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності з листопада 2019 року, а саме звернення позивача до суду. Сторона позивача посилається на норми постанови КМУ № 1236 від 09.12.2020, згідно з якими строк дії карантину діяв з 19.12.2020 по 30.06.2023, а також запроваджено воєнний стан на території України, що в сукупності дає підстави для продовження терміну позовної давності. 29 вересня 2023 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Ковтун Н.В. надійшли уточнення до відповіді на відзив. Ухвалою суду від 05 жовтня 2023 року, внесеною до протоколу судового засідання, постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала щодо задоволенні позовних вимог, посилаючись на викладене у відзиві та, зокрема подано заяву про застосування строків позовної давності. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 листопада 1998 року за Договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською Універсальною біржею за № Е3983/7939, відповідач [PERSON] придбала двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до свідоцтва про одруження, виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Ватутінського районного управління юстиції у м. Києві, 18 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб за актовим записом № 1010. Тобто шлюб між сторонами зареєстровано 18 серпня 1999 року, а саме через більше як пів року після придбання квартири. Відповідно, саме після реєстрації шлюбу 25 листопада 1999 року позивач [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі. 29 березня 2001 року за договором дарування частини квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстровано в реєстрі № 527, [PERSON] передала у дар [PERSON] належну їй на праві приватної власності 1/3 частину квартири [ADDRESS] . Відповідно, договір дарування вчинено більше як через рік. Сторонами по справі не заперечувався факт того, що [PERSON] та [PERSON] в кінці 2017 року припинили спільне проживання та сімейні відносини. 30 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір дарування квартири [ADDRESS] , згідно з умовами якого [PERSON] передала безоплатно у власність доньки, а [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . 04 серпня 2020 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON] та [PERSON] , укладений 18 серпня 1999 року за а/з № 1010 розірвано. В подальшому, дізнавшись про передачу [PERSON] в дар своїй дочці від першого шлюбу належної йому, [PERSON] 1/3 частини квартири, останній звернувся до суду. 15 січня 2021 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: перша київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніксова Н.А. задоволено. Визнано договір дарування від 30 серпня 2019 року кв. [ADDRESS] частково недійсним в частині 1/3 квартири. Визнано за [PERSON] право власності на 1/3 частини квартири. Скасовано запис про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , вчинений 30.08.2019 державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Василевською О.П. Позивач в обґрунтування позовних вимог, зокрема посилається на те, що для придбання спірної квартири ним особисто було взято у борг 3 000 дол. США, що підтверджується розпискою від 24 листопада 1998 року, а решту коштів у розмірі 1 000 доларів США взято у борг у різних людей. Зокрема з розписки від 24.11.1998 вбачається, що [PERSON] взяв у борг 3 000 доларів США від [PERSON] з метою придбання квартири за адресою: [ADDRESS] . Зокрема вказано про завдаток у виді двох автомобілів. Допитаний в судовому засіданні [PERSON] підтвердив факт передачі у борг [PERSON] коштів на придбання квартири. Також позивач вказує, що ним було надано особисті кошті у розмірі 4 500 дол. США, що він отримав від продажу квартири, в якій проживали його батьки, що підтверджується договором купівлі-продажу від 15 грудня 2001 року. Статтею 5 ЦК України визначено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотньої дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Outcome: dismissed