Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] ( [ADDRESS] ), звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] ( [ADDRESS] ) про стягнення боргу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 15.06.2022 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір позики б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1021. Згідно з п. 1.2. Договору позики-Позикодавець передає на умовах цього Договору у власність Позичальнику грошові кошти (суму позики) у сумі 146274,50 (сто сорок шість двісті сімдесят чотири гривень 50 коп.), що еквівалентно 5000,00 (п`ять тисяч доларів США 00 центів), за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день укладення та підписання цього Договору, а Позичальник приймає та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в гривнях, що еквівалентно 5000,00 доларів США 00 центів, за офіційним курсом встановленим Національним банком України на день повернення суми позики, будь-яким способом (готівкою чи без готівкою) на розсуд Позичальника. Відповідно до п.2.2. Договору позики - Сторони підтверджують, що Позикодавець передав Позичальнику, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти у розмірі, що передбачено п.1.2. цього Договору до моменту його укладення та підписання Сторонами (15.06.2022 р.). В п.3.1. Договору позики зазначено порядок повернення суми позики згідно з яким Відповідач зобов`язався повернути Позивачу суму позики частинами - 12 платежами, які повинні були здійснюватися 15 числа кожного наступного місяця починаючи з 15.07.2022 року і до 15.06.2023 р. Кожен з 11 платежів дорівнює 416,00 дол. США та мав сплачуватись у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банк України на день повернення. А 12 платежів дорівнював 424,00 дол. США та мав сплачуватись також у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день повернення. Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю позику (грошові кошти) або її частину у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що встановлені цим Договором (п.4.2.2. Договору позики). В п.3.2. Договору позики Сторони домовились, що доказом, що підтверджував факт повернення суми позики або її частини є банківські документи, надані банківськими установами України та/або заяви, справжність підпису на якій підтверджена нотаріально та/або розписка. Станом на момент подання цієї позовної заяви Відповідач не повернув суму позики. Позивач неодноразово намагався повернути свої кошти у досудовому порядку, зокрема декілька разів спілкувався з Відповідачем по телефону та вимагав повернути борг, проте безрезультатно. Згідно з п 5.1. Договору позики - у разі не повернення Позичальником позиченої суми грошей або відповідної її частини до вказаного строку (терміну) згідно п.3.1. цього Договору, Позикодавець має право починаючи з наступного дня після цього строку (терміну), пред`явити договір до стягнення будь-яким способом на його розсуд відповідно до чинного законодавства України. Таким чином, борг Відповідача перед Позивачем що підлягає стягненню в судовому порядку становить 5000,00 дол. США. Розрахунок 3% річних позивачем заявляється за період прострочення боргу з 16.07.2022 року по 25.08.2023 рік та становить 98,59 дол. США. Оскільки п.3.1. Договору позики визначив грошовий розмір 12 платежів в еквіваленті до долару США за курсом НБУ станом на день платежу, то для обрахунку пені в національній валюті буде застосовано курс долару США відповідно до даних офіційного веб - сайту Національного Банку України станом на момент нарахування пені за кожен день прострочення платежів. Формула розрахунку пені наступна: Пеня = Сума боргу х 2хСтавка НБУ/100% х Кількість днів у періоді розрахунку/365. Загалом, враховуючи дані відповідного розрахунку пені - 58674,00 грн. це неустойка у формі пеня у розмірі подвійної ставки Національного банку України за п.5.5. Договору позики, які підлягають стягненню з Відповідача. Щодо стягнення неустойки у формі штрафу яку має Відповідач сплатити Позивачу, то такий штраф становить 375,00 дол. США., що є 7,5 % від розміру позики 5000,00 дол. США. Отже, позивач має право стягнути з Відповідача пеню у розмірі 58674,00 грн. та штраф у розмірі 375,00 дол. США за Договором позики. Внаслідок протиправних та незаконних дій Відповідача Позивач перебуває вже довгий час у постійному відчутті емоційного болю, розчарування та переживання відчуття несправедливості, адже позичена Відповідачу сума позики була єдиним збереженням родини Позивача, які Відповідач мав повернути протягом останнього року, але цього не зробив. Родина Позивача складається з чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] та їх дворічної дитини [PERSON] ( [INFO] ), який має проблеми зі здоров`ям, що потребує регулярних медичних обстежень, здавання аналізів, для чого потрібні грошові кошти. 05.10.2021 року [PERSON] отримав закриту черепно-мозкову травму, забій головного мозку, перелом кісток склепіння черепа та гематому м`яких тканей голови і з цього моменту на регулярній основі обстежується в лікарнях за рекомендацією лікарів. Окрім цього, родина Позивача з початком війни через пошкодження їх місця проживання за адресою [ADDRESS] , була вимушена переїхати жити до міста Києва, де й проживає наразі в орендованій квартирі за адресою [ADDRESS] . Внаслідок цього, до збільшення витрат родини Позивача, пов`язаних із загальним подорожчанням цін на товари та послуги в країні, додалось орендна плата. Таким чином, через неповернення Відповідачем суми позики Позивачка потягом останнього року щоденно знаходиться в стані стресу та переживання, зокрема через постійний пошук додаткового заробітку задля забезпечення своєї дитини всім необхідним, в тому числі регулярною медичною допомогою. Це все стало причиною постійної тривоги і фіксації уваги на проблемі, нестійкості настрою, порушенні сну, нервозності, дратівливості, швидкої втоми, постійного відчуття психологічного дискомфорту та перебуванні постійно у депресивному стані. Зокрема, через це, виконання повсякденних обов`язків Позивача як матері маленької дитини та дружини стали неможливими без приймання заспокійливих, седативних та снодійних ліків. Також, через недобросовісну поведінку Відповідача Позивач втратила довіру до людей, що погіршило відносини з його оточуючими людьми і відношення останніх до її особистості. Разючості та глибину моральним стражданням Позивача додало те, що протиправні дії Відповідача були здійсненні під час нелюдської жорстокості та безкомпромісної агресії з боку росії, спрямованої на військове захоплення всієї території України, залякування та масове знищення мирного населення. Враховуючи глибину власних моральних страждань, зміну світу сприйняття Позивача в гіршу сторону - Позивач визначає власну моральну шкоду у розмірі - 30000,00 грн. Посилаючись на викладене Позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000,00 дол. США, пеня у розмірі 58674,00 грн., штраф у розмірі 375,00 дол. США, 2 % річних в розмірі 98,59 дол. США та моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 серпня 2023 року відкрито провадження в справі. Призначено судове засідання по справі. В судове засідання викликати сторін. Визначено строк для подання відповідачем відзиву на позов у вигляді п`ятнадцяти днів з дня вручення (отримання) ухвали про відкриття провадження. Визнано строк для подання позивачем відповіді на відзив. 03.10.2023 року на адресу суду представником відповідача, адвокатом Герасько М.Г. подано відзив на позовну заяву. Відповідно до якого, Відповідач із позовними вимогами заявленими Позивачем не погоджується, вважає що позов поданий Позивачем має бути залишений без задоволення у зв`язку із наведеними нижче підставами. Сума зазначена Позивачем щодо неповерненого Відповідачем боргу не відповідає дійсності. 15.06.2022 року між Позивачем та Відповідачем укладено Договір позики б/н, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1021. Згідно з п. 1.2. Договору позики-Позикодавець передає на умовах цього Договору у власність Позичальнику грошові кошти (суму позики) у сумі 146274,50 (сто сорок шість двісті сімдесят чотири гривень 50 коп.), що еквівалентно 5000,00 (п`ять тисяч доларів США 00 центів), за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день укладення та підписання цього Договору, а Позичальник приймає та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в гривнях, що еквівалентно 5000,00 доларів США 00 центів, за офіційним курсом встановленим Національним банком України на день повернення суми позики, будь-яким способом (готівкою чи без готівкою) на розсуд Позичальника. В п.3.1. Договору позики зазначено порядок повернення суми позики згідно з яким Відповідач зобов`язався повернути Позивачу суму позики частинами - 12 платежами, які повинні були здійснюватися 15 числа кожного наступного місяця починаючи з 15.07.2022 року і до 15.06.2023 р. Кожен з 11 платежів дорівнює 416,00 дол. США та мав сплачуватись у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банк України на день повернення. А 12 платежів дорівнював 424,00 дол. США та мав сплачуватись також у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банком України. Як зазначає Позивач, станом на момент подання цієї позовної заяви Відповідач не повернув суму позики. Таким чином, борг Відповідача перед Позивачем що підлягає стягненню в судовому порядку становить 5000,00 дол. США. Проте, зазначений в позові розмір боргу Відповідача перед Позивачем не відповідає дійсності. Оскільки, Відповідачем частково було повернуто суму позики і на підтвердження повернення суми позики було складено наступні розписки: - розпискою б/н від 15.07.2022 року Позивач зазначила, що отримала від Відповідача 400 доларів США 15.07.2022 року; - розпискою б/н від 15.08.2022 року Позивач зазначила, що отримала від Відповідача 300 доларів США 15.08.2022 року. Отже, це свідчить про часткове повернення суми позики Відповідачем Позивачу, а тому Позивач не вірно зазначила, що борг Відповідача перед Позивачем, що підлягає стягненню в судовому порядку, становить 5000,00 дол. США. Також, як зазначив позивач, згідно зі ст.. 625 ЦК України з Відповідача підлягають стягненню 3% річних від суми боргу, що за підрахунками Позивача складає 98,59 доларів США. Загалом, 58674,00 грн. - неустойки у формі пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за п.5.5. Договору позики та 375,00 доларів США - штраф, що є 7,5 % від розміру позики 5000,00 доларів США. Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штраф, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Таким чином, на сьогоднішній день, як і на дату подання позовної заяви - Позичальник звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України починаючи з 24.02.2022 року. Як вбачається з позовної заяви - розрахунок 3 % річних здійснювався з 16.07.2022 року по 25.08.2023 року, тобто виключно в межах строку звільнення від відповідальності. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з Відповідача на користь Позивача 3% річних, які становлять 98,59 доларів США, пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка становить 58674,00 грн. та штрафу у розмірі 7,5 % від суми позики, яка становить 375 доларів США відповідно до п.15 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України задоволенню не підлягають. Стосовно маральної шкоди у розмірі 30 000 грн. та правової допомоги у розмірі 40000 грн. Відповідач зазначає, що вона є безпідставною та такою що не підлягає задоволенню. 25.10.2023 року представником позивача, адвокатом А.Р. Карапетян на адресу суду подано відповідь на відзив. Відповідно до якого зазначив, що Відзив Відповідача не містить жодного доказу що спростував факт порушення ним умов Договору позики б/н від 15.06.2022 року, який був укладений з Позивачем. Відсутні також докази належного виконання умов такого Договору Відповідачем. Позиція Відповідача, що викладена в відзиві, фактично є просто текстом, сутність якого зводиться до небажання Відповідача дотриматись вимог законодавства, виконувати умови взятих на себе зобов`язань за договором позики та нести відповідальність за їх невиконання. На підставі викладеного, просять задовольнити в повному обсязі позовну заяву щодо стягнення грошових коштів та моральної шкоди. 26.10.2023 року представником відповідача, адвокатом М.Г. Герасько на адресу суду подано клопотання про зупинення провадження по справі. 14.11.2023 року представником позивача, адвокатом А.Р. Карапетян на адресу суду подано заперечення на клопотання (заяву) про зупинення провадження. 13 грудня 2023 року представники відповідачів - адвокат Опалюк С.В. та Герасько М.Г. звернулись до суду з двома аналогічними за змістом заявами про участі у справі в режимі відеоконференції через систему ВКЗ та EASYCON. Ухвалою Деснняського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року заяву адвокатів Опалюка Сергія Валерійовича та Гераська Максима Григоровича про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу залишити без розгляду. Апеляційна оскарженню не підлягає. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу. Призначити справу до судового розгляду по суті. Представник позивача, адвокат Карапетян А.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Просив задовольнити їх повністю. Представник відповідач, адвокат Опалюк С.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Наполягав про допит в судовому засіданні позивача. Заперечував проти задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про можливість задоволення позову з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 15.06.2022 року між [PERSON] (Позикодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено Договір позики б/н, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ротач І.І. та зареєстровано в реєстрі за № 1021. Згідно з п. 1.2. Договору позики-Позикодавець передає на умовах цього Договору у власність Позичальнику грошові кошти (суму позики) у сумі 146274,50 (сто сорок шість двісті сімдесят чотири гривень 50 коп.), що еквівалентно 5000,00 (п`ять тисяч доларів США 00 центів), за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день укладення та підписання цього Договору, а Позичальник приймає та зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в гривнях, що еквівалентно 5000,00 доларів США 00 центів, за офіційним курсом встановленим Національним банком України на день повернення суми позики, будь-яким способом (готівкою чи без готівкою) на розсуд Позичальника. Відповідно до п.2.2. Договору позики - Сторони підтверджують, що Позикодавець передав Позичальнику, а Позичальник отримав від Позикодавця грошові кошти у розмірі, що передбачено п.1.2. цього Договору до моменту його укладення та підписання Сторонами (15.06.2022 р.). В п.3.1. Договору позики зазначено порядок повернення суми позики згідно з яким Відповідач зобов`язався повернути Позивачу суму позики частинами - 12 платежами, які повинні були здійснюватися 15 числа кожного наступного місяця починаючи з 15.07.2022 року і до 15.06.2023 р. Кожен з 11 платежів дорівнює 416,00 дол. США та мав сплачуватись у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банк України на день повернення. А 12 платежів дорівнював 424,00 дол. США та мав сплачуватись також у гривнях за офіційним курсом, встановленим Національним банком України на день повернення. Позичальник зобов`язався повернути Позикодавцю позику (грошові кошти) або її частину у тій сумі, у той строк та в тому порядку, що встановлені цим Договором (п.4.2.2. Договору позики). В п.3.2. Договору позики Сторони домовились, що доказом, що підтверджував факт повернення суми позики або її частини є банківські документи, надані банківськими установами України та/або заяви, справжність підпису на якій підтверджена нотаріально та/або розписка. Дана вимога відповідачем не виконана. Грошові кошти станом на час звернення до суду позивачу не провернуті. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно з частинами першою та третьою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахуванням грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідач повністю чи частково виконав свої зобов`язання за вказаним договором позики та повернув повністю або частково кошти саме за цим договором позики. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що відповідач не виконав зобов`язання за даним договором, а тому зобов`язаний повернути позивачу борг в сумі 5000 доларів США. Відтак грошове зобов`язання відповідача перед позивачем вбачається з укладеного Договору позики від 15.06.2022 року, який підписан відповідачем. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.08.2019 року по справі № 369/3340/16-ц, провадження № 61-7418св18, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики). Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 5000 (п`ять тисяч) доларів США, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України. Відповідачем не надано суду доказів того, що договір позики, який укладено між сторонами є не чинними, його дійсність не спростована. Позову про визнання правочину недійсним (удаваним) відповідач не подавав, відповідних судових рішень щодо встановлення таких обставин суду не надано. З огляду на положення цивільного законодавства даний правочин є укладеним, нікчемним законом не визнаний. Судом було створено усі умови для реалізації відповідачем своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відтак, пред`явлений позов в цій частині є обґрунтованим і підлягає до задоволення Щодо стягнення трьох відсотків річних слід зазначити наступне. У відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Позивач просить стягнути 3 % річних від простроченої суми боргу за період з 16.07.2022 року по 25.08.2023 року у розмірі 98,59доларів США відповідно до розрахунку, наведеного у заяві. Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, який затверджено Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб із наступним продовженням воєнного стану в Україні та дією такого на момент прийняття судового рішення. Отже, у період з 24.02.2022 року по час ухвалення рішення у даній справі в Україні діє воєнний стан, а відтак відповідач звільнена від сплати 3% річних від прострочення грошового зобов`язання у відповідності до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, а тому суд прийшов до переконання про те, що у позовних вимогах в цій частині необхідно відмовити. Щодо вимог позову про стягнення штрафу у розмірі 375,00 доларів США, пені в розмірі 58674,00 грн. суд зазначає наступне. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України). За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі. Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21). У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 зроблено висновок, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. За статтею 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому можливість їх одночасного застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором підтверджує недотримання припису частини першої статті 61 Конституції України про заборону повторного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення (див. висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду, сформульовані у постановах від 9 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі № 183/2122/15-ц, від 10 червня 2020 року у справі № 133/474/15-ц). У постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 відсутній висновок про те, який же вид неустойки (штраф чи пеню) підлягає стягненню та який критерій має бути застосовано для його вибору. Тлумачення статей 3 та 549 ЦК України дозволяє стверджувати, що при виборі того який вид неустойки (штраф чи пеня) повинен стягуватися, слід враховувати справедливість і розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тому необхідно визначити стягнення якого виду неустойки (штрафу чи пені) є нерозумним і несправедливим, з урахуванням їх розміру (див.: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 лютого 2022 року у справі № 333/4292/15-ц (провадження № 61-8298св21). У позові [PERSON] просить стягнути з відповідача за невиконання грошових зобов`язань штраф у розмірі 375,00 доларів США та пеню в розмірі 58674,00 грн. на підставі п. 5.5. Договору позики. У п. 3.1. Договору позики визначив грошовий розмір 12 платежів в еквіваленті до долару США за курсом НБУ станом на день платежу, то для обрахунку пені в національній валюті буде застосовано курс долару США відповідно до даних офіційного веб - сайту Національного Банку України станом на момент нарахування пені за кожен день прострочення платежів. Формула розрахунку пені наступна: Пеня = Сума боргу х 2хСтавка НБУ/100% х Кількість днів у періоді розрахунку/365. За встановлених обставин, суд вважає вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача штрафу, пені, визначеної статтею 625 ЦК України такими, що не відповідають закону, а тому відмовляє у їх задоволенні. Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача 30 000, 00 грн. відшкодування моральної шкоди, то такі, на думку суду, не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Приписами ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Враховуючи вищезазначене, а також те, що сторонами при укладенні 15.06.2022 року договору позики не було передбачено відшкодування відповідачем моральної шкоди за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання та ненадання позивачем жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому такої шкоди, суд приходить до висновку про необґрунтованість цих позовних вимог.

Outcome: partial