Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

11 листопада 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому з урахуванням уточнень просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 24097 доларів США, три відсотки річних за період з 18 квітня 2020 року по 19 квітня 2023 року у розмірі 2170 долара США 71 центів, витрати по сплаті судового збору у розмірі 9885,54 гривень та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 15 листопада 2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого позикодавець передав у власність позичальника [PERSON] грошові кошти в розмірі 24097 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути позикодавцю у строк до 15 грудня 2019 року. Факт отримання відповідачем коштів засвідчено у розписці. У встановлений договором позики строк відповідач суму позики не повернув. Посилаючись на зазначені обставини позивач просить задовольнити його позов. Відповідачем поданий відзив, у якому посилаючись на те, що розписка, оригінал якої долучений до справи, ним написана під впливом тяжких обставин, що склалися на момент її написання, однак коштів у позивача він не позичав. Вважає, що наявність розписки не може свідчити про укладення між сторонами договору позики, тому як відсутній факт передачі йому коштів, відсутні істотні умови договору позики, не було передано позивачеві будь-якого майна в якості застави. На підтвердження тяжкого становища надав відповідні виписки із медичної картки стаціонарного хворого. Просить визнати розписку від 15 листопада 2019 року, написану ним недійсною, у задоволенні позовних вимог [PERSON] просить відмовити. Позивачем через свого представника подана відповідь на відзив, у якій посилаючись на те, що підтвердженням укладання договору позики є розписка від 15 листопада 2019 року, яка написана власноруч позивачем, зміст якої свідчить про те, що відповідач взяв у позику 24097 доларів США, які зобов`язався повернути у строк до 15 грудня 2019 року. Щодо вимог відповідача про визнання розписки від 15.11.2019 року недійсною, то така вимога не може бути розглянута без пред`явлення відповідного позову, або зустрічного позову. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 18 листопада 2022 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Ухвалою суду від 29 березня 2023 року постановлено розглядати справу у загальному позовному провадженні, призначене підготовче провадження. 15 серпня 2023 року підготовче провадження у справі закрите та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача адвокат Зарвій Р.Л. у повному обсязі підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просив задовольнити його у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі та посилаючись на підстави, зазначені ним у відзиві, просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Також зазначив, що йому роз`яснено та зрозумілі його права та обов`язки; позовні вимоги про визнання недійсним правочину та/або клопотання про призначення експертиз він не заявляє. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступних висновків. Судом установлено, що звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог, посилається на укладений з [PERSON] договір позики, що підтверджує розпискою від 15 листопада 2019 року. Так, відповідно до оригіналу розписки від 15 листопада 2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 24097 доларів США та зобов`язався їх повернути в строк до 15 грудня 2019 року. Відомості про виконання позичальником [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми позики у строки, передбачені договором, матеріали справи не містять. Крім того, позивачем надано суду оригінал розписки, наявність у позикодавця оригіналу боргового документа свідчить про невиконання позичальником зобов`язань. Не можуть бути прийняті до уваги посилання відповідача, що ним не отримувалися від позивача грошові кошти, тому як в судовому засіданні ним зазначено, що текст розписки від 15 листопада 2019 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, виконаний ним власноруч; а на підтвердження доводів щодо виконання такого тексту під впливом тяжких умов, що склалися на момент її написання не можуть ним не подано жодного доказу; а наявність виписок із медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] в періоди: з 13.03.2019 року по 24.03.2019 року; з 29.03.2019 року по 09.04.2019 року, а також з 13.06.2022 року по 15.06.2022 року не можуть слугувати підтвердженням написання розглядуваної розписки від 15.11.2019 року під впливом тяжких умов. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оскільки позивач надав відповідачу обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги в частині суми боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує, що позивач обрав способом захисту свого права стягнення коштів саме у валюті договору долари США. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних, суд враховує наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Як встановлено судом, відповідач порушив грошове зобов`язання, яке мало бути виконане в строк до 15 грудня 2019 року, а відтак на суму боргу підлягають нарахуванню три проценти річних. У суду не виникає сумніву щодо правильності розрахунку 3% річних від простроченої суми, наведеного позивачем у позові, а тому стягненню підлягає заявлена позивачем сума - за період з 18 квітня 2020 року по 19 квітня 2023 року, у розмірі 2170 долара США 71 центів. Також, у позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, на підтвердження якої суду надано: копію договору про надання правової допомоги від 09 листопада 2022 року; копію додаткової угоди № 1 до Договору про надання правової допомоги від 09 листопада 2022; копію акту від 10 листопада 2022 року, копію акту наданих послуг № 47 від 10 листопада 2022 року на суму 10000 грн, копію рахунку на оплату № 43 від 09 листопада 2022 року та квитанції Від 10.11.2022 року на суму 1000 грн на р/р АО «БІЗНЕС ЕНД ЛЕКС», копію ордеру та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до частин 1-6 статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою з урахуванням конкретних обставин справи, ціни позову. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved