Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позиція позивача. Керівник Красноградської окружної прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області до [PERSON] про припинення права власності на земельну ділянку, шляхом їх конфіскації, в якому просить: - припинити громадянину Російської Федерації [PERSON] , [INFO] , місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (паспорт громадянина Російської Федерації номер [NUMBER] , виданий 16.02.2011, відділенням №2 ОУФМС Росії по Бєлгородській області в місті Бєлгороді від 16.02.2011), право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.07.2021 (номер відомостей про речове право 42921144, індексний номер рішення про державну реєстрацію 59212087 від 10.07.2021), шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області; - стягнути з відповідача на користь Харківської обласної прокуратури (Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код 820172, рахунок UA178201720343160001000007171, код класифікації видатків бюджету 2800) 2684 грн. судового збору, сплаченого за пред`явлення позову. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в ході вивчення питання дотримання іноземцями вимог законодавства щодо відчуження протягом року набутих у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення, розташованих на території Красноградського району Харківської області, встановлено порушення, яке виражається у протиправному володінні та користуванні громадянином Російської Федерації землею вказаної категорії. Встановлено, що 06.03.2001 року державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Овчаровою С.Є. зареєстровано договір купівлі-продажу серії АВО №955953, згідно якого громадянка України [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) продала, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . В договорі зазначено, що вказані в ньому жилий будинок з надвірними будівлями і земельна ділянка належать продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину за законом, що видано Красноградською державною нотаріальною конторою 21.02.2001 року за №2-168 та зареєстровано Красноградським БТІ 21.02.2001 року за №299, та на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії РІ №717630, що видано Красноградською міською радою 02.03.2001 року і зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОІ №0170. Згідно інформації Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України (далі ДМС), [PERSON] , [INFO] з питань набуття громадянства України, отримання тимчасової/постійної посвідки на проживання в Україні в установленому законом порядку до органів ДМС України не звертався, тобто на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу не був громадянином України. Також встановлено, що 04.05.2021 року приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. посвідчена та зареєстрована в реєстрі під №479 Довіреність серії НРА №657941, згідно якої [PERSON] , громадянин Російської Федерації, [INFO] , паспорт громадянина Російської Федерації номер [NUMBER] , виданий 16.02.2011, відділенням №2 ОУФМС Росії по Бєлгородській області в місті Бєлгороді від 16.02.2011, уповноважив [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована в [ADDRESS] представляти інтереси останнього з питань продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] .10.07.2021 на підставі вказаної Довіреності серії НРА №657941 уповноважена особа [PERSON] зареєструвала за суб`єктом - громадянином Російської Федерації [PERSON] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га (номер відомостей про речове право 42921144, індексний номер рішення про державну реєстрацію 59212087 від 10.07.2021). Таким чином, громадянин Російської Федерації [PERSON] у липні 2021 року набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Красноградської міської територіальної громади Красноградського району Харківської області та протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що отримана [PERSON] у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 11.07.2022), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду. Рух справи в суді. Ухвалою від 25.12.2023 провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, ухвалою від 24.01.2024 року закрито провадження у справі та справу призначено до судового розгляду по суті. Заяви учасників процесу по суті справи та клопотання. Прокурор Красноградської окружної прокуратури Лещенко Д.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав на їх задоволенні наполягає з підстав викладених у позовній заяві, проти заочного розгляду справи не заперечує. Головне управління Держгеокадастру у Харківській області подало клопотання в якому просить провести судове засідання за відсутності представника Головного управління, з урахування правової позиції, викладеної у поданих поясненнях третьої особи, відповідно до яких просять позов Красноградської окружної прокуратури Харківської області в їх інтересах задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подав. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У відповідності до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до частин 1, 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне розглянути справу по суті в даному судовому засіданні, оскільки неявка учасників справи в даному випадку не перешкоджає розгляду справи, при цьому у справі достатньо наявних матеріалів для її розгляду та ухвалення рішення, не відкладаючи розгляду справи. У зв`язку з неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини, встановлені судом. Судовим розглядом встановлено, що 06.03.2001 державним нотаріусом Красноградської державної нотаріальної контори Овчаровою С.Є. зареєстровано договір купівлі-продажу серії АВО №955953, згідно якого громадянка України [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) продала, а [PERSON] купив жилий будинок з надвірними будівлями і земельну ділянку з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . В договорі зазначено, що вказані в ньому жилий будинок з надвірними будівлями і земельна ділянка належать продавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про спадщину за законом, що видано Красноградською державною нотаріальною конторою 21.02.2001 року за №2-168 та зареєстровано Красноградським БТІ 21.02.2001 року за №299, та на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії РІ №717630, що видано Красноградською міською радою 02.03.2001 року і зареєстровано у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за ОІ №0170. Згідно інформації Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Державної міграційної служби України (далі ДМС), [PERSON] , [INFO] з питань набуття громадянства України, отримання тимчасової/постійної посвідки на проживання в Україні в установленому законом порядку до органів ДМС України не звертався, тобто на момент укладення вищевказаного договору купівлі-продажу не був громадянином України. Також встановлено, що 04.05.2021 року приватним нотаріусом Красноградського районного нотаріального округу Момот С.В. посвідчена та зареєстрована в реєстрі під №479 Довіреність серії НРА №657941, згідно якої [PERSON] , громадянин Російської Федерації, [INFO] , паспорт громадянина Російської Федерації номер [NUMBER] , виданий 16.02.2011, відділенням №2 ОУФМС Росії по Бєлгородській області в місті Бєлгороді від 16.02.2011, уповноважив [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована в [ADDRESS] представляти інтереси останнього з питань продажу житлового будинку з надвірними будівлями та земельних ділянок, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . 10.07.2021року на підставі вказаної Довіреності серії НРА №657941 уповноважена особа [PERSON] зареєструвала за суб`єктом - громадянином Російської Федерації [PERSON] , у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га (номер відомостей про речове право 42921144, індексний номер рішення про державну реєстрацію 59212087 від 10.07.2021); Таким чином, громадянин російської федерації [PERSON] у липні 2021 року набув право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, розташовану на території Красноградської міської територіальної громади Красноградського району Харківської області та протягом року не виконав покладений на нього у зв`язку із цим обов`язок, а саме: не відчужив вищезазначену земельну ділянку, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Надаючи правову оцінку встановленим фактам, суд вважає наступне. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини та оцінка доказів, наданих сторонами. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Згідно ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України (далі ЗК України). У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до матеріалів справи право власності за відповідачем на спірну земельну ділянку зареєстроване на підставі договору купівлі-продажу від 06.03.2001 року, який був укладений на підставі Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року (Кодекс втратив чинність з 01.01.2002). Згідно ст.6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року зазначено «Іноземним громадянам та особам без громадянства земельні ділянки у власність не передаються». Згідно ст.18 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року визначено порядок придбання земельних ділянок у власність, де зазначено: «Придбання земельних ділянок, що перебувають у колективній або приватній власності, провадиться за договором купівлі-продажу, який посвідчується у нотаріальному порядку. Договір купівлі-продажу земельної ділянки і документ про оплату вартості землі є підставою для відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і видачі державного акта на право власності.». Згідно ст.23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року зазначено, що «право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.». Таким чином, виходячи з вищевказаних положень, зокрема ст.6 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 на момент укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 06.03.2001 року, укладеного між [PERSON] та громадянином РФ [PERSON] - існувала імперативна заборона про передачу у власність землі іноземним громадянам. Окрім цього, навіть після укладення вказаного договору-купівлі продажу [PERSON] за правилами Земельного Кодексу України від 18 грудня 1990 року не дотримано процедури реєстрації права власності вказаної земельної ділянки (ст.ст.18,23), а саме не проведено реєстрацію права власності в міській раді та не отримано Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, у зв`язку з чим [PERSON] проведено реєстрацію права власності на дану земельну ділянку вже за правилами ЗК України від 01.01.2002, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10.07.2021 (номер відомостей про речове право 42921144, індексний номер рішення про державну реєстрацію 59212087 від 10.07.2021). Також, згідно ст.114 (Угоди щодо землі, які визнаються недійсними) Розділу ІХ Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року зазначено, що «купівля-продаж, дарування, застава, самовільний обмін земельних ділянок землекористувачами, в тому числі орендарями, а також угоди, укладені власниками землі з порушенням установленого для них порядку придбання або відчуження земельних ділянок, є недійсними.» Також, відповідно до ч. 5 ст. 22 діючого Земельного кодексу України (станом на 10.07.2021 момент реєстрації набуття права власності за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 площею 0,116 га) визначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Згідно ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Громадянином РФ [PERSON] у відповідності до ст.125 ЗК України проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку лише у 2021 році. Суб`єктами права приватної власності на землю згідно з ст. 80 Земельного кодексу України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте з урахуванням змісту ч. 2 ст. 81 та інших норм Земельного кодексу України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства. Зокрема, іноземні громадяни та особи без громадянства відповідно до ч. 2 ст. 81 Земельного кодексу України можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Згідно із ч. 3 ст. 81 Земельного кодексу України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до ч. 2 цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Разом з тим слід зазначити, що ст. 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч.1, 2 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. У разі якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду. Невиконання вказаної норми закону відповідно до ст. 140 ЗК України є підставою для припинення права власності на земельну ділянку шляхом конфіскації за рішенням суду. Враховуючи, що [PERSON] не дотримано передбаченої земельним законодавством процедури щодо відчуження набутої земельної ділянки сільськогосподарського призначення протягом року, така земельна ділянка з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108 підлягає конфіскації за рішенням суду. Позов про конфіскацію земельної ділянки подається до суду органом, що здійснює державний контроль за використанням та охороною земель (ч. 4 ст. 145 ЗК України). Таким органом згідно чинного законодавства є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та її територіальні органи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення правовідношення. У відповідності до п. в абз. 1 ст. 143 ЗК України примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки. Таким чином, обраний Красноградською окружною прокуратурою спосіб захисту порушених інтересів держави, а саме: припинення права власності громадянина Російської Федерації [PERSON] на земельну ділянку сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108, шляхом її конфіскації на користь держави в повній мірі відповідає вимогам законодавства. Крім того, чинним законодавством передбачено порядок відшкодування колишньому власнику земельної ділянки її вартості, внаслідок конфіскації та відчуження її уповноваженим органом. В даному випадку наявна «справедлива рівновага» між державним (суспільним) інтересом та приватним інтересом власника оспорюваної земельної ділянки, оскільки останній мав достатньо часу та засобів для реалізації свого права та виконання свого обов`язку, однак до цього часу земельну ділянку не відчужив, що порушує вимоги земельного законодавства та потребує невідкладного втручання уповноваженого органу. Вказане узгоджується і з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у справі № 513/444/15-ц від 23.01.2018. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною 2 статті 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Висновки за результатами розгляду справи. Враховуючи, що отримана [PERSON] у власність земельна ділянка сільськогосподарського призначення з кадастровим номером 6323310100:01:002:0108, вартістю згідно довідки про оцінку вартості об`єкта нерухомості 388 529,55 грн., ним добровільно не відчужена упродовж встановленого законодавством України річного строку (кінцевий строк сплив 11.07.2022), право власності на таку земельну ділянку підлягає припиненню, шляхом її конфіскації за рішенням суду, а отже позов підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат. Згідно з вимогами ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати на оплату судового збору в розмірі 2684,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved