Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

У грудні 2020 року позивач АТ «Універсал Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Савельєв А.Ю. про визнання недійсним договору дарування. Після з`ясування сторін договору, за клопотанням позивача, замінено неналежного співвідповідача [PERSON] на [PERSON] . При цьому, у позовній заяві із вимогами до [PERSON] , [PERSON] позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 11.12.2015 року, зареєстрований в реєстрі за №3381, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. . В обґрунтування позову позивач зазначав, що 30.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №068-2008-1394, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 100 000,00 дол. США, строком до 10.04.2028 року зі сплатою 13,45 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором 30.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №068-2008-1394-Р, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась відповідати перед позивачем за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. Внаслідок невиконання відповідачами договірних зобов`язань виникла заборгованість за вищевказаним кредитним договором, у зв`язку із чим у жовтні 2015 року ПАТ «Універсал Банк» звернулося до Оболонського районного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. 19.11.2015 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва було відкрито провадження по справі № 756/14393/15-ц за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 068-2008-1394 від 30.04.2008 року. 24.01.2017 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва позов задоволено та стягнуто солідарно зі [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №068-2008-1394 від 30.04.2008 року у розмірі 96 719 доларів США 33 центи; стягнено зі [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 16 601 грн. 75 коп. судових витрат; стягнено зі [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 16 601 грн. 75 коп. судових витрат. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист. При цьому, згідно Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №232661879 від 16.11.2020 року АТ «Універсал Банк» стало відомо, що [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] за договором дарування №3381 від 11.12.2015 року своєму сину [PERSON] . За твердженням позивача, після відкриття провадження про солідарне стягнення заборгованості, [PERSON] з метою уникнення відповідальності за майбутнє виконання рішення суду, уклав фіктивний договір дарування. Вказане свідчить про те, що дії сторін договору дарування були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича (сина) з метою приховати це майно від виконання у майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, з підстав викладених у позовній заяві у новій редакції. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду неодноразово повідомлялись належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Матеріали справи містять відзиви та пояснення у яких відповідачі заперечують проти позову, крім іншого, посилаються на їх релігійні погляди та переконання. Проаналізувавши матеріали справи, дослідивши наявні у ній письмові докази, заперечення відповідачів, заслухавши представника позивача, судом встановлено наступне. 30.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №068-2008-1394, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 100000,00 дол. США, строком до 10.04.2028 року зі сплатою 13,45 % річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договором 30.04.2008 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №068-2008-1394-Р, за умовами якого [PERSON] зобов`язалась відповідати перед позивачем за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі. 19.11.2015 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі № 756/14393/15-ц за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №068-2008-1394 від 30.04.2008 року. 24.01.2017 року рішенням Оболонського районного суду м. Києва позов задоволено, стягнуто у солідарному порядку зі [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором №068-2008-1394 від 30.04.2008 року у розмірі 96 719 доларів США 33 центи; стягнено зі [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 16 601 грн. 75 коп. судових витрат; стягнено зі [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» 16 601 грн. 75 коп. судових витрат. На підставі вказаного рішення судом виданий виконавчий лист. У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Факт укладання між АТ «Універсал Банк» та [PERSON] кредитного договору №068-2008-1394 від 30.04.2008 року, встановлено судовим рішенням Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/14393/15-ц, а тому дані обставини доказуванню не підлягають. Згідно договору дарування №3381 від 11.12.2015 року, [PERSON] відчужив належну йому квартиру [ADDRESS] своєму сину [PERSON] , що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяжень №232661879 від 16.11.2020 року. Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В силу частин першої - третьої, частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). За частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Виділяються наступні критерії визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь у результаті проведення реституції (права, майно). Виходячи з наведених норм, при розгляді позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, судом повинно вирішуватися питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначитися, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає порушення. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі, вироку). Договори, направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) є недійсними. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зроблено висновки про те, що «Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховний Суд від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) вказано, що «Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Договір як приватно-правова категорія є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили». У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі №489/5148/18 (провадження № 61-20593св19) суд касаційної інстанції вказав, що «Правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства». Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість. У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 вказано, що «З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом». Судом встановлено, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2015 року відкрито провадження по справі №756/14393/15-ц за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №068-2008-1394 від 30.04.2008 року. При цьому, [PERSON] 11.12.2015 року відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно за безвідплатним договором (договором дарування) своєму сину [PERSON] , будучи при цьому достовірно обізнаним про настання строку виконання зобов`язання за договором позики щодо повернення боргу позивачу та про відкриття судом провадження у справі про стягнення заборгованості. З огляду на зазначене, суд вважає, що така поведінка боржника є недобросовісною та свідчить про зловживання правом, оскільки направлена на приховування цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, що в свою чергу шкодить інтересам кредитора. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Суд звертає увагу, що боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він штучно ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також, поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди), дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь своїх близьких родичів, маючи невиконані грошові зобов`язання перед позивачем-кредитором, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що відчуження [PERSON] належної йому квартири [ADDRESS] за спірним договором дарування суттєво зменшує його платоспроможність як кредитора та тягне неможливість звернення стягнення на майно боржника, суд приходить до висновку про фраудаторність оспорюваного договору дарування, тобто такого, що вчинений на шкоду кредитору. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимоги позивача. Беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, а саме визнання недійсним договору дарування квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 11.12.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №3381, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савельєвим А.Ю. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд уважає необхідним стягнути на користь позивача з кожного з відповідачів судовий збір. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved