Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

15.08.2023 року представник позивача [PERSON] , яка здійснює свої повноваження на підставі електронного ордеру серії ВН №1253788 від 11.08.2023 року (а.с.15), звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким припинити право власності [PERSON] на 1/6 частку, [PERSON] на 1/6 частку та [PERSON] на 1/6 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 18 червня 2007 року по реєстру за № 3130 за рішенням Болградського районного суду Одеської області від 27.03.2014 року по справі № 497/1775/13-ц. Вимоги мотивує тим, що [INFO] помер [PERSON] та після його смерті спадкоємці дружина [PERSON] , син [PERSON] та дочка [PERSON] отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на вище вказаний житловий будинок, згідно з яким спадкоємці, кожний, отримали по 1/3 частині будинку. Будинок був спільним майном подружжя, тому [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частку житлового будинку, розподіл житлового будинку. Її позовні вимоги були задоволені частково, а саме визнано за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, тому частки спадкоємців зменшилися до 1/6 за кожним. 15.06.2023 року [PERSON] звернулася до державного реєстратора з заявою про реєстрацію за собою права власності на 1/2 частку вказаного будинку, але 21 червня 2023 року рішенням державного реєстратора їй було відмовлено в реєстрації, так як в реєстрі наявні 3 права власності по 1/3 частині, тому не можливо визначити у кого необхідно зменшити долю у праві власності та скільки залишається у кожного із співвласників після визнання частково недійсним свідоцтва, щоб зареєструвати право власності на часту за [PERSON] та яка доля залишається у [PERSON] . Таким чином позивач, як власник житлового будинку не може оформити за собою відповідні права, оскільки має місце неправомірна реєстрація права власності на житловий будинок, тому єдиною можливістю захисту прав позивача є звернення до суду із даним позовом. Ухвалою суду від 21.08.2023 року було відкрите загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого провадження. 19.10.2023 року представник позивача - адвокат Сахарова Н.М. надала в судове засідання заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 18 червня 2007 року по реєстру за № 3130, припинити право власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] та визнати за позивачем право власності на 1/6 частину вищезазначеного житлового будинку. 15.01.2024 року від [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява до [PERSON] та [PERSON] , в якій вона просить визнати за нею право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Окрім неї є ще два спадкоємця померлого, дружина та син, які є відповідачами у її позовній заяві. У 2007 році вони як спадкоємці отримали свідоцтво про право на спадщину за законом на вище зазначений житловий будинок, згідно з яким отримали по 1/3 частині будинку кожній. Але в подальшому цей будинок був визнаний спільним майном подружжя, у зв`язку з чим їх частки у будинку зменшилися у двічі, а саме по 1/6 частині. У зв`язку з тим, що їй належить як спадкоємцю за законом право власності на 1/6 частину цього житлового будинку, а свідоцтво про право на спадщину на вказаний будинок видано помилково, вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Справу в позовній заяві просить розглядати у її відсутності. 17.01.2024\~року від\~ [PERSON] \~надійшла зустрічна\~позовна заява\~до [PERSON] \~та [PERSON] ,\~в якій\~він проситьвизнати за ним право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS] , як спільна часткова власність. Свої вимоги мотивує тим, що вищевказаний будинок належав на праві власності його батькові [PERSON] , який помер [INFO] . Спадщину після його смерті прийняли спадкоємці за законом першої черги, дружина, дочка, які є відповідачами у його позовній заяві та він, про що отримали у 2007 році відповідне свідоцтво. Рішенням суду від 27 березня 2014 року, це свідоцтво, як і свідоцтво про право власності видане на ім`я [PERSON] , визнані частково недійсними, а саме в частині 1/2 частки цього житлового будинку, так як 1/2 частина визнана спільним майном подружжя. В свідоцтві про право на спадщину зазначена відповідна частка у житловому будинку, а саме 1/3, в той час як насправді повинно бути 1/6 частина, це позбавляє його можливості довести своє право власності на частку у житловому будинку, тому він змушений звернутися до суду з цім позовом. Просить справу розглядати без його участі, ухвалити рішення, яким позовну заяву [PERSON] та його зустрічну позовну заяву задовольнити. Позивач,\~а за\~зустрічними позовами\~відповідач[PERSON] та її представник [PERSON] до суду не з`явилися, в позовній заяві просять розглянути справу у їх відсутності (а.с.2 на звороті). Також 13.02.2024 року [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] визнала в повному обсязі, справу просить розглядати без її участі та без участі її представника. Відповідач, а по зустрічному позову позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 26.09.2023 року надала до суду власноруч складену заяву про визнання позовних вимог, проти задоволення позову не заперечує, погодилася на припинення за нею право власності на 1/6 частину права власності на цей будинок, справу просить розглядати у її відсутності (а.с.23), окрім цього 13.02.2024 року надала до суду заяву, в якій знову просила розглядати справу у її відсутності, зустрічний позов [PERSON] визнала в повному обсязі. Відповідач, а по зустрічному позову позивач [PERSON] також в судове засідання не з`явився у зустрічній позовній заяві просив суд розглядати позовну заяву у його відсутності, первісні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позов та обидва зустрічних позови підлягають задоволенню в повному обсязі виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової приватної власності належить житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, яке видане 18 червня 2007 року державним нотаріусом Болградської районної державної нотаріальної контори Станєвою В.Б., та зареєстроване в реєстрі за №3130, спадкова справа № 378/07, заведена щодо спадкової маси після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до цього свідоцтва спадкоємці успадкували у 2007 році увесь будинок, тому спадщина між ними розподілилася в рівних частках, а саме по 1/3 частки за кожним (а.с.5). На підставі цього свідоцтва до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесено запис за реєстраційним номером 19036440, датою внесення запису зазначено 28.06.2007 року, відповідно до якого за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстроване право власності на вище вказаний житловий будинок за кожним по 1/3 частки (а.с.38). Окрім цього право власності було зареєстроване у КП «Болградське БТІ», що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15064964 від 28.06.2007 року серії ССЕ № 950640, датою прийняття рішення про реєстрацію є 28.06.2007 року, реєстратор Кімінчижи О.І., реєстраційний номер 19036440 (а.с.6). Так, у 2013 році позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності на частку житлового будинку, розподіл житлового будинку. Фактично вимоги полягали у розподілі майна подружжя, а саме позивач за первісним позовом [PERSON] зі спадкової маси відокремила свою половину спільно набутого майна подружжя пів житлового будинку. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 27.03.2014 року по справі № 497/1775/13-ц, провадження №2/497/15/14, позовні вимоги задоволено частково: - визнано частково недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане Болградською міською радою Одеської області 30 травня 2007 року на ім`я [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого по [ADDRESS] (судом встановлено, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тому позивачці належить 1/2 частка житлового будинку); - визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Болградською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 18 червня 2007 року по реєстру за №3130 на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташованого по [ADDRESS] (тому частки позивача та відповідачів змінилися, а саме спадкоємцям відповідно до цього свідоцтва належить по 1/6 частці, а ні як зазначено в свідоцтві по 1/3), - визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташованого по [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 393 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів. Частиною 2 цієї статті визначено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 4 ст. 334 ЦК України визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. З 01.01.2013 року відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно здійснюють районні, районні у містах, міські, міськрайонні, міжрайонні управління юстиції, такі відомості вносяться до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До вказаної дати реєстрацію речових прав на об`єкти нерухомого майна проводили бюро технічної інвентаризації шляхом внесення відповідних записів до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Повноваження та внесення записів до вказаного реєстру, у бюро технічної інвентаризації з 01.01.2013 року відсутні. Відомості до єдиного Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводяться державними реєстраторами. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що затверджений постановою КМУ від 17.10.2013 року № 868 (далі також - Порядок). Відповідно до Порядку про державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус. Згідно статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. За змістом п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 11 зазначеного Закону державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом. У ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній до 16.01.2020 року, яка діяла на час прийняття оскаржуваного рішення державного реєстратора) було унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Зокрема, за змістом зазначеної норми у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01.01.2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Однак, згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020 року, ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, в розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, на відміну від положень ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, на даний час способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 23.06.2020 року в справі № 906/516/19 та від 20.08.2020 року в справі №916/2464/19. 15.06.2023 року позивач [PERSON] звернулася до Центру надання адміністративних послуг Болградської міської ради Одеської області з заявою за реєстраційним номером 55770810 з метою реєстрації свого права власності на 1/2 частку у вищевказаному будинку. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Нікіта І.В. № 68105461 від 21 червня 2023 року позивачу [PERSON] відмовлено у проведенні реєстраційних дій. Підставою відмови стала наявність у державному реєстрі запису про реєстрацію права власності на будинок за позивачем та відповідачами по первісному позову по 1/3 частки за кожним. В той час в рішенні Болградського районного суду Одеської області №497/1775/13-ц від 27.03.2014 року не визначені частки у житловому будинку усіх власників. Тобто в реєстрі наявні 3 права власності по 1/3 частки, а з наданих документів не можливо визначити у кого з співвласників зменшилася доля та на скільки (а.с.13). Таким чином, розглядаючи дану справу в межах заявлених позивачем первісних позовних вимог, суд доходить висновку, що ефективним та передбаченим законом способом захисту порушених прав позивача за первісним позовом є припинення права власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/3 частини житлового будинку, що зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 19036440. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов та обидва зустрічних позови підлягають задоволенню, оскільки відповідачі за всіма позовами визнали позови і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 82 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі викладеного, та

Outcome: approved