Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

У січні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою в якій просила стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» на користь [PERSON] 150 740 грн. 62 коп., а саме: заборгованість по заробітній платі у розмірі 122 043, 00 грн. 00 коп.; компенсацію частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 28 697,62 грн. 62 коп. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що її згідно розпорядження Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ О. М. МАКАРОВА» № 661 від 24.05.2018 року переведено на посаду начальника БТК- 89/130 відділу № 104. Позивачка не отримала від відповідача всіх належних виплат по заробітній платі, через що у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість по заробітній платі у сумі 122 043 грн., за наступні періоди: за травень 2021р. - 7547,00 грн., за червень 2021р. - 9057,00 грн., за липень 2021 р. - 8091,00 грн., за серпень 2021р. - 5912,00 грн., за вересень 2021р. - 7951,00 грн., за жовтень 2021р. - 8764,00 грн., за листопад 2021р. - 9078,00 грн., за грудень 2021р. - 8913,00 грн., за січень 2022р. - 7367,00 грн., за лютий 2022р. - 9752,00 грн., за лютий 2023р. - 9297,00 грн., за березень 2023р. - 9291,00 грн., за квітень 2023р. - 9047,00 грн., за липень 2023р. - 4584,00 грн., за серпень 2023р. - 7392,00 грн. Зазначена обставина підтверджується довідкою Державного підприємства «ВИРОБНИЧЕ ОБ`ЄДНАННЯ ПІВДЕННИЙ МАШИНОБУДІВНИЙ ЗАВОД ІМЕНІ О. М МАКАРОВА» від 11.12.2023 року. Таким чином, позивач має право вимагати стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у сумі у сумі 122 043 грн. за весь час затримки. Крім того, позивачка просить стягнути компенсацію частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням строків її виплати у розмірі 28\~697,62 грн. Індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і, у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати. Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків виплати індексації є компенсаторною складовою доходу у вигляді заробітної плати працівника. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовної заяви [PERSON] . Крім того, вказує, що причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, шо істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. Звертають увагу, що на протязі 2019-2023 рр. та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. З січня 2023 року підприємство працює в одноденному режимі роботи. Щодо заявлених вимог у позовній заяві [PERSON] відносно нарахування компенсації за затримку виплати доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати повідомляєм наступне. Згідно Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» №2050-111 від 19.10.2000р. та п.5 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати» затвердженого Постановою КМУ №159 від 21.02.2001р. сума компенсації виплачується у тому місяці у якому здійснено виплату заборгованості за відповідний місяць по індексам споживчих цін, які були опубліковані Держкомстатом. Тому компенсація за затримку виплати доходу згідно до норм діючого законодавства не нараховується. Таким чином, вважають вимоги [PERSON] в цій частині не правомірними і такими, що підлягають відхиленню. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовну заяву та просили її задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працює на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова». Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч. 1 ст. 115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з березня 2019 року відповідач не виплачує позивачці нараховану їй заробітну плату, яка за період травень 2021 року по серпень 2023 року складає 122043,00 грн., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником. У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Разом з тим, з довідки про заборгованість по заробітній платі вбачається, що сума заборгованості по нарахованій, але невиплаченій позивачу заробітній платі вказана без відрахування податків та відрахувань, передбачених законом та становить 122043,00 грн., що підтверджується довідкою відповідача №16 від 06 лютого 2024 року. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання «Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 122\~043 грн. 00 коп. (розмір заробітної плати вказаний без урахування вже утриманого податку з доходів й інших обов`язкових платежів). Крім того, ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ) визначає, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у Законі № 2050-ІІІ слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до статті 3 Закону № 2050-ІІІ, сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі статтею 4 Закону № 2050-ІІІ виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до частини 2 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Зміст і правова природа спірних правовідносин, у розумінні положень статей 1- 3 вказаного Закону № 2050-ІІІ, дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені. Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 27 квітня 2020 року у справі №803/1314/17. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати, та вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума у розмірі 28 697,62 грн. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, на користь держави слідує стягнути судовий збір в сумі 1211 грн. 20 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: approved