Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

До Дарницького районного суду м. Києва звернулась [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Прядко Р.В., до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини з матір`ю стягнення додаткових витрат на утримання дітей. В обґрунтування позову зазначено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 24.09.2005 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей [PERSON] , та [PERSON] . З грудня 2015 року проживання однією сім`єю з відповідачем припинено. З того часу діти проживають разом з матір`ю та перебувають на повному її утримані. 12.06.2017 року рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області стягнуто з відповідача на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17.03.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 11.06.2020 року [PERSON] , має заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці з дня пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання та становила більше 70 тис. грн. Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 11.06.2020 року [PERSON] , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 183-1 КУпАП. В подальшому вироком суду від 11.01.2022 року [PERSON] , визнано винним у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України. Умисні дії батька з ухилення від утримання дітей є тривалими та систематичними. З 2016 року діти, втому числі малолітня [PERSON] , проживають разом з матір`ю та мають бажання проживати з нею в подальшому. При цьому мати позбавлена можливості в повній мірі реалізувати права та інтереси дітей через неможливість отримати згоду батька з юридично-значимих питань, вирішення яких передбачає згоду батька. Зокрема позивач не може зареєструвати дитину за фактичним місцем проживання. З урахуванням викладеного, для подальшого розвитку дитини та задоволення її потреб позивач просить визначити місце проживання [PERSON] , разом з матір`ю. Крім того зазначила, що вже тривалий час вихованням дітей, зокрема в частині забезпечення їх потреб, здійснюється позивачем самостійно. Організацію та оплату навчання, відвідування гуртків [PERSON] та [PERSON] мати здійснює сама. [PERSON] , з дитинства має схильність до танців та після переїзду до м. Києва відновила заняття в танцювальній студії, вартість занять на момент подачі позову становить 1800 грн. на місяць, участі в цих витратах батько не бере. В свою чергу [PERSON] вступила на навчання до технікуму громадського харчування в м. Лодзь, Польща. З урахуванням викладеного просила стягнути з відповідача на користь позивача додаткові витрати на утримання [PERSON] , у розмірі 800,00 грн., щомісячно, та додаткові витрати на утримання [PERSON] , у розмірі 800,00 грн. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились від надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, вирішення зазначеного питання залишив на розсуд суду. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища, 24.09.2005 року між [PERSON] , та [PERSON] , було укладено шлюб, зареєстрований Дніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпродзержинського міського управління юстиції у Дніпропетровський області. Після укладення шлюбу прізвище подружжя - [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про народження серія від 16.05.2007 року, виданого Дніпровським відділом реєстрації цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] , та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія від 12.10.2010 року, виданого Дніпровським відділом реєстрації цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області, [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] , та [PERSON] . Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпровської області від 12.06.2017 року , було стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] , на утримання дітей: [PERSON] , та [PERSON] , аліменти у розмірі 1/3 частини його доходу (заробітку) Щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 17.03.2017 року і до досягнення дітьми повноліття. З довідки Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Кам`янське Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), вбачається, що станом на 01.06.2020 року [PERSON] , має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 70031,60 грн. Постановою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 31.07.2020 року [PERSON] , було визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 183-1 КУпАП. 16.02.2021 року було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР за № 42021041160000017, за фактом ухилення [PERSON] , від сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей - [PERSON] , та [PERSON] 11.01.2022 року вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області [PERSON] , було визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку передбаченого ч.1 ст. 164 КК України. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП [NUMBER], боржник [PERSON] , станом на 04.04.2023 року, має заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 93280,01 грн. Згідно з характеристики з Одеського ліцею № 62, вбачається, що [PERSON] навчається у Одеському ліцеї з п`ятого класу. Учениця 7-Д класу [PERSON] регулярно відвідувала заняття у школі, дитина завжди охайна, доглянута. Мати дитини [PERSON] , спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини, завжди відвідує батьківські збори. Батько дитини контакту зі школою, де вчиться дитина, не підтримує, із вчителями не спілкується, на батьківських зборах жодного разу не був присутній. Дитину до школи приводила та після уроків завжди забирала мати. Відповідно до характеристик з Одеського загальноосвітньої школи № 62 І-ІІІ ступенів вбачається, що [PERSON] , навчалась у Одеського загальноосвітньої школи № 62 І-ІІІ ступенів з 2020 року. Вихованням [PERSON] займалась тільки мати, вона забезпечувала доньку всім необхідним, контролювала процес навчання, приділяла належну увагу вихованню та всебічному розвитку доньки та підтримувала постійний зв`язок зі школою. З довідки з танцювальної студії «Bondarenko Dance Studio» ФОП [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , регулярно відвідує заняття з «Hip-hop/Jass-funk», починаючи з 27.04.2023 року, вартість занять становить 1800,00 грн. на місяць. Відповідно до акту обстеження умов проживання від 11.09.2023 року, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , створені всі необхідні умови для проживання дитини, квартира з усіма зручностями, повноцінно обладнана меблями та побутовою технікою, санітарно-гігієнічний стан задовільний, охайно, прибрано. У дитини окреме ліжко, письмовий стіл, стілець, полички, є місце для дозвілля та навчання. Відповідно до висновку про визначення місця проживання дитини [PERSON] , від 29.09.2023 року № 14-9413/02, Орган опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві Державної адміністрації, вважає за доцільне визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , разом з матір`ю [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з вимогами ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім`ї або без адекватних засобів підтримки. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання. Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, судам роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України " вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, встановлено, що матір з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS] , де для проживання, розвитку та навчання дитини створені належні умови, що підтверджується актом обстеження умов проживання. Враховуючи вік дитини, суд вважає, що на даний час проживання малолітньої [PERSON] , з матір`ю, буде відповідати саме інтересам дитини, позитивно сприятиме її розвитку як психологічному так і фізичному. Суд, враховуючи всі обставини, які мають істотне значення для визначення місця проживання неповнолітньої дитини, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з матір`ю. Крім того, суд зауважує, що батько дитини, у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, та участі у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. Щодо позовної вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на дітей. В обґрунтування заявлених вимог про стягнення додаткових витрат позивач зазначає, що несе додаткові витрати на дітей зокрема оплачує навчання [PERSON] ,. у танцювальній студії, вартість занять яких становить 1800,00 грн., витрати на навчання [PERSON] , у технікумі громадського харчування в м. Лодзь, Польща. Згідно із частиною першою ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Визначення обставин, що можуть бути визнані істотними, закон відносить до компетенції суду. У будь-якому разі істотними є такі обставини, як стан здоров`я, матеріальне становище відповідача, наявність у нього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних дружини, чоловіка, батьків, повнолітніх дітей тощо. До особливих обставин законодавцем відносяться випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати на дитину мають бути викликані особливими обставинами; наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення; ці кошти є додатковими на відміну від аліментів, що стягуються на утримання дитини; у випадку коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково (постанова Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі №6-1489цс17). Відповідно до позиції Верховного суду, не відноситься до особливих обставин, які передбачають можливість стягнення додаткових витрат з батьків на утримання дитини, а саме: навчання дитини з метою здобуття професійної освіти (висновок Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі №336/1488/19); витрати одного із батьків на відвідування дитиною спортивної секції та дитячого гуртка (постанова Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 205/4622/16-ц); витрати на відвідування дитиною приватного дитячого садка (постанова Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі №369/11745/16-ц); вартість поїздки та відпочинку на морі, придбаних медикаментів першої необхідності і харчування (без надання доказів наявності потреби в такому відпочинку, викликаної хронічною хворобою, лікуванням) (постанова Верховного Суду від 17 січня 2019 у справі № 720/1119/17). В обґрунтування заявлених вимог про стягнення додаткових витрат позивач зазначає, що несе додаткові витрати на дітей зокрема оплачує навчання [PERSON] ,. у танцювальній студії, вартість занять яких становить 1800,00 грн., витрати на навчання [PERSON] , у технікумі громадського харчування в м. Лодзь, Польща. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача додаткові витрати у розмірі по 800,00 грн., на кожну дитину, щомісячно. На підтвердження вказаних витрат в якості доказів позивачем долучено дві довідки заповнені польською мовою, які суд не приймає до уваги, оскільки вони не містять перекладу, та платіжну інструкцію про одноразову сплату грошових коштів ФОП [PERSON] , у розмірі 1620,00 грн. Аналізуючи понесені позивачем витрати та докази понесення вказаних витрат, суд вважає що ці витрати не є додатковими, а охоплюються розміром аліментів, що стягуються з батька на утримання дітей на користь матері. Витрати, понесенні позивачем, не є додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України, оскільки не пов`язані з особливими обставинами, зумовленими певними якостями дітей, чи іншими винятковими ситуаціями, а є поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дітей, які компенсуються за рахунок отримання аліментів. Інших належних доказів понесення позивачем додаткових витрат на дітей суду не надано. За наведених вище обставин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви в частині стягнення додаткових витрат на утримання дітей. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial