Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду до Товариства з обмеженою відповідальністю «Везем Шиппінг» про захист прав споживачів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 02 листопада 2021 року між позивачем та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, згідно з умовами якого сторони договору зобов`язалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу (основний договір) до 31 березня 2022 року.\~На виконання зазначеного Договору 03.11.2021 р. позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 93051,99 грн. та 31.12.2021 р. позивачем сплачено на користь відповідача грошові кошти в розмірі 65681 грн., однак основний договір між сторонами не укладено. Укладаючи попередній договір, позивач бажав настання реальних наслідків у вигляді якнайшвидшого оримання у власність бажаного автомобіля. У випадку повідомлення позивачу правдивої інформації про те, що автомобіль на час укладення попереднього договору не належить відповідачу, а також про те, що позивач не отримає автомобіль у власність у строки, передбачені договором, позивач ніколи не укладав би з відповідачем спірного договору. Пізніше виявилося, що за спірним договором відповідач фактично зобов`язався надати послуги позивачу з викупу транспортного засобу за кошти позивача з аукціону в США, транспортування його до України та розмитнення. Про це свідчить пункт 1.5 договору та розрахунок вартості автомобіля, який був наданий відповідачем. Цей розрахунок складається з наступного: вартість лоту + аукціонний збір; доставка суша + море; брокерські послуги; вигрузка з порту; розмитнення; дилерські послуги. Отже відповідач не мав на меті здійснювати продаж належного йому транспортного засобу. Його метою було надання послуг, які зазначені в розрахунку вартості як «Дилерські послуги», чим відповідач також ввів в оману позивача. При таких обставинах відповідно до ч.1 ст. 213 ЦК України цей правочин слід тлумачити як надання послуг дилера.\~Таким чином, під час укладення попереднього договору відповідач ввів позивача в оману, оскілки спонукав дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку позивач не погодився б. Відповідач ввів позивача в оману стосовно основних характеристик товару, який позивач бажав придбати, а саме його наявності, належності відповідачу та поставки в майбутньому. Позивач просив у позові визнати попередній договір недійним та стягнути з відповідача суму сплаченого авансу в розмірі 158 732,65 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 48\~727,59 грн., пеню в розмірі 2\~019\~079,30 грн., а всього 2 226 539,54 грн.\~та\~витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача адвоката Пікуліна Р.М. до суду надійшла заява, в якій він просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги вони підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, при цьому не заперечують проти ухвалення рішення в заочного порядку. Відповідач у судове засідання не з`явився про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило, своїм правом на подання відзиву відповідач не скористався. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 02 листопада 2021 року між сторонами укладено попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу (а.с.11-12). З наведеного договору вбачається, що ТОВ «Везем Шиппінг» та [PERSON] зобов`язуються укласти в майбутньому до 31.03.2022 року договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки «Ford», модель: Focus SE, рік випуску - 2014, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (п.1.1, 1.2). За змістом пунктів 2.1, 2.3, 2.4 договору, продаж транспортного засобу вчиняється за ціною (вартістю) у розмірі 158\~732,65 гривень, у тому числі ПДВ 26\~455,44 гривень, та сплачується [PERSON] в безготівковій формі на поточний рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» в національній валюті України гривні. [PERSON] сплачує в день підписання цього договору ТОВ «Везем Шиппінг» на розрахунковий рахунок у розмірі у розмірі 93051,99 гривень, у тому числі ПДВ 15\~508,58 гривень. Наступні розрахунки за транспортний засіб здійснюються [PERSON] на розрахунковий рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» відповідно до виставленого рахунку, але не пізніше строку, встановленого у п.1.2 договору. Після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України (п.3.1). Попередній договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами, а саме 02.11.2021 року і діє до 31.03.2022 року або до укладення основного договору (п.4.1). Відповідно до наданої копії квитанції № 0.0.2326769003.1 від 03.11.2021 року позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 93051,99 гривень (а.с.13). Відповідно до наданої копії квитанції № 0.0.2401838143.1 від 31.12.2021 року позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 65681 гривень (а.с.14). Для визнання зазначеного договору недійсним позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, з огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити питання про наявність підстав для визнання договору недійним, зокрема з підстав укладення його під впливом обману. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу та інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Отже, підставою для визнання правочину недійсним є введення однією стороною іншої сторони правочину в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам роз`яснено, що особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є, насамперед, сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На думку суду, факт наявності у відповідача умислу та сам факт введення позивача в оману залишився недоведеним. Так, відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частина третя статті 635 ЦК України). Відтак, попередній договір лише зобов`язує сторін укласти основний договір в майбутньому, на основі якого в учасників цивільних відносин виникають цивільні права та обов`язки. За змістом пунктів 1.3, 3.1 оспорюваного договору відповідач гарантував, що транспортний засіб буде йому належати на момент укладення основного договору, відповідач здійснив викуп транспортного засобу з онлайн-аукціону після погодження з позивачем, а після укладення основного договору транспортний засіб підлягає державній реєстрації на власника в одному із сервісних центрів МВС України. Отже, ніщо не свідчить про те, що транспортний засіб на момент укладення попереднього договору перебуває у володінні відповідача. Навпаки, за умовами попереднього договору такий транспортний засіб викуплено з онлайн-аукціону після погодження з позивачем, внаслідок чого відсутні підстави для висновку, що з боку відповідача мав місце обман. Таким чином, аналіз норм чинного законодавства та обставин справи свідчить про те, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу та його зміст відповідає вимогам статті 203 ЦК України, а також вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», і підстав для визнання його недійсним в судовому порядку немає, оскільки істотні умови договору, порядок і строк його виконання були узгоджені сторонами. Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, [PERSON] також просив стягнути сплачений відповідачу аванс в сумі 158 732,65 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилався також і на те, що попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу від 02.11.2021 року припинив свою дію, оскільки ТОВ «Везем Шиппінг» не уклало з ним основний договір купівлі-продажу на транспортний засіб марки «Ford», модель: Focus SE, рік випуску - 2014, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] у визначені у ньому строки - до 31 березня 2022 року. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу ПКП-9729 від 02 листопада 2021 року сторони зобов`язались до 31 березня 2022 року укласти договір купівлі-продажу на належний ТОВ «Везем Шиппінг» транспортний засіб марки «Ford», модель: Focus SE, рік випуску - 2014, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] . У встановлений строк основний договір купівлі-продажу транспортного засобу сторонами укладено не було, у зв`язку з чим попередній договір слід вважати припиненим. Відповідно, сплачені [PERSON] кошти на рахунок ТОВ «Везем Шиппінг» згідно квитанції № 0.0.2326769003.1 від 03.11.2021 року та квитанції № 0.0.2401838143.1 від 31.12.2021 року в загальній сумі 158 732,65 грн. підлягають поверненню як аванс. Суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача суми інфляційних втрат в розмірі 48\~727,59 грн., пені в розмірі 2\~019\~079,30 грн., оскільки попереднім договором не було передбачено строків та порядку повернення ТОВ «Везем Шиппінг» суми, сплаченої позивачем як аванс у разі не укладення основного договору у встановлені договором строки, в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до ТОВ «Везем Шиппінг» із вимогою про повернення вказаної суми та отримання такої вимоги ТОВ «Везем Шиппінг». Відтак, у суду відсутні підстави для того щоб встановити коли саме ТОВ «Везем Шиппінг» було зобов`язане повернути позивачеві суму сплаченого авансу. Відповідно, права [PERSON] підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на його користь суми сплаченого авансу в розмірі 158 732,65 грн. Вимога про стягнення пені заявлена [PERSON] на підставі ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до положень ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги), за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Вказана норма визначає права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) та застосовується у договірних відносинах між споживачем та виконавцем. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. [PERSON] також просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 грн. Відповідно до ст. 133 ЦПК України правнича допомога є складовою судових витрат. Частинами 2-4 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Водночас, позивачем не було надано суду договору про надання правничої допомоги, детального опису правничої допомоги, що була надана адвокатом, доказів здійснених витрат на правничу допомогу у розмірі 5000 грн., що виключає можливість стягнення таких витрат у порядку розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1 % від розміру задоволених позовних вимог, що становить 1587,33 грн.

Outcome: partial