Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Короткий виклад позицій сторін. Позивач Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» 23 листопада 2023 року звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 014-RO-82-124717293 від 19 січня 2022 року в розмірі 210 807,34 грн, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3162,11 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19 січня 2022 року між Акціонерним товариством «Райффайзен Банк» та [PERSON] було укладено заяву-договір про відкриття Поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» № 014-RO-82-124717293, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 208 931,10 грн на строк 72 місяці, під фіксовану процентну ставку 23,9% річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно з умовами договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначені договором. Банк виконав свої зобов`язання, надавши [PERSON] кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Однак відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів та сплати процентів за користування коштами, внаслідок чого виникла заборгованість. Станом на 27 вересня 2023 року відповідач [PERSON] має заборгованість в сумі 210 807,34 грн., яка складається з: 199 760,49 грн - заборгованість за кредитом, в тому числі прострочена заборгованість за кредитом - 6 984,72 грн.; 11 046,85 грн - заборгованість за відсотками, в тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 10 262,04 грн. Враховуючи викладене позивач просив суд стягнути з відповідача вказану заборгованість за кредитним договором та витрати зі сплати судового збору. 25 січня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, в якому він позов не визнав. Зазначив, що не заперечує факт несплати заборгованості, однак самі обставини, викладені у позові не відповідають дійсності. Просив врахувати, що в країні діє воєнний стан, а у відповідності до п. 8.1. Договору, Торгово-Промислова Палата України, підтвердила, що воєнний стан є форс-мажорною обставиною, у зв`язку із якою він не у повній мірі виконував свої зобов`язання, а саме невчасно або ж неповністю сплачував щомісячні платежі, у зв`язку з виникненням фінансових труднощів. Також звернув увагу, що банком порушено вимоги п. 2.6 Договору, а саме не дотримано процедури направлення йому вимоги, оскільки таку він не отримував та, як наслідок, звернення із даним позовом позивачем вчинено з порушенням встановленого законом порядку. Тобто, позивач не виконав положення ч.4 ст. 16 ЗУ «Про споживче кредитування» про направлення йому досудової вимоги про дострокове повернення кредитних коштів. Через недодержання банком процедури обов`язкового досудового врегулювання, на думку відповідача, позов не підлягає до задоволення (а.с. 209-212). Процесуальні рішення у справі. Ухвалою від 27 листопада 2023 року суд відкрив спрощене провадження у справі. Ухвалою від 20 грудня 2023 року суд продовжив відповідача строку для подання відзиву на позов та зустрічного позову. Ухвалою від 03 січня 2024 року суд задовольнив клопотання представника позивача про участь в розгляду справи в режимі відео конференції. Ухвалою від 29 січня 2024 року суд відмовив відповідачу у повторному продовженні строку для подання зустрічного позову. Представник позивача Ниуменко О.В. в судове засідання не з`явилася, але подала до суду заяву в якій просила розглядати справу за відсутності представника банку, на задоволенні позову наполягала. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи через його неможливість прибути до суду та відсутністю технічної можливості приймати участь у справі в режимі відеоконференції. Враховуючи строки розгляду даної справи і поведінку відповідача, який тричі не з`являвся в судові засідання, а наведені ним причини, суд визнає не поважними, а також враховуючи, що відповідач належним чином реалізував свої права шляхом направлення відзиву на позов, в якому викладі заперечення щодо позовних вимог, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за його відсутності. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з таких підстав. Встановлені судом обставини справи. 19 січня 2022 року [PERSON] підписав Договір № 014-RO-82-124717293 про відкриття Поточного рахунку та надання кредиту «Кредит готівкою» (т. 1 а.с. 37-42). Відповідно до умов договору Кредитор надав Позичальнику кредит в сумі 208931,10 грн. строком на 72 місяці під фіксовану процентну ставку 23,9% річних, а Позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора, та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки, визначенні договором. На підтвердження видачі кредитних коштів, позивачем надано виписку по рахунку за здійсненими операціями (платежами) (т. 1 а.с.24-32). Виписка (виписки) з рахунку (рахунків) позичальника, відкритих в рамках Кредитного договору, відповідають вимогам та підтверджують факт передачі кредитних коштів Позичальнику та заборгованість за Кредитним договором. А отже, банківські виписки є належними доказами на підтвердження видачі кредитує На підставі п. 1.1. Заяви-Договору, Банк надає Клієнту послугу споживчого кредиту, під яким розуміються грошові кошти, що надаються Клієнту шляхом зарахування коштів Кредиту на Поточний рахунок Клієнта з метою придбання Клієнтом товарів (робіт, послуг) для задоволення власних особистих потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Згідно з п. 1.2. Заяви-Договору, для надання послуги споживчого кредиту, Банк відкриває Клієнту Поточний рахунок «Для виплат» (далі - Поточний рахунок) в гривнях на умовах згідно пункту 4.1. Заяви-Договору. Відповідно до умов п. 1.3. Заяви-Договору, з дати надання Кредиту, Банк зобов`язався надати Клієнту кредитв сумі 208931,10 гривень (далі - Сума Кредиту), а Клієнт зобов`язаний повернути Банку кредит та сплатити проценти за його користування (далі - Проценти). Таким чином, Банк виконав свої зобов`язання, надавши останньому кредитні кошти в сумі, строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. Відповідно до п. 2.3. Заяви-Договору, встановлено проценти за користування кредитом - процентна ставка фіксована і становить: 23,90 % річних (може бути змінена за згодою Сторін шляхом укладання додаткової заяви до цієї Заяви-Договору або в порядку та на умовах, передбачених цією Заявою - Договором). Згідно умов п. 3.1. Заяви-Договору, проценти сплачуються Клієнтом у визначену Графіком дату у складі щомісячного ануїтетного платежу, вказаного у графіку, і розраховуються, виходячи з процентної ставки, передбаченої пунктом 2.3. заяви-договору. Згодом, 23.05.2023 року між Позивачем та Відповідачем укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору (далі по тексту - «Додаткова угода»), відповідно до якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України Кредитор та Позичальник в тому числі досягли згоди про зміну з 23.05.2023 року умов погашення кредиту, а саме: тимчасово на період з 23.05.2023р. по 20.09.2023р. зменшення розміру Щомісячного ануїтетного платежу за Кредитом, підписано новий Графік погашення кредиту, фактична заборгованість за кредитом збільшена на суму заборгованості за процентами та простроченими процентами, таке збільшення не супроводжується видачою кредитних коштів Позичальнику (відображено у Розрахунку заборгованості у рядку «Реструктуризація»). Відповідно до умов п. 2.6. Заяви-Договору сторони встановили, що у разі настання передбачених підпунктом 3.6.2. пункту 3.6. Статті 3 Розділу 6. Правил обставин Дефолту, Банк має право відмовити Клієнту в наданні Кредиту (з припиненням зобов`язання Банка надати Кредит) та/або вимагати дострокового виконання Клієнтом зобов`язань за Кредитом, включаючи повернення суми Кредиту, сплату Процентів, пені та інших платежів за Кредитом, про що направляє Клієнту письмове повідомлення. На письмову вимогу Банка, Клієнт зобов`язаний здійснити дострокове погашення заборгованості за Кредитом у відповідності до умов, зазначених в письмовому повідомлені Банка. У разі невиконання цієї вимоги, Банк має право вжити заходи для стягнення заборгованості Клієнта за Кредитом, які не суперечать законодавству України. Встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання, надавши відповідачу кредитні кошти в сумі, в строки та на умовах, передбачених умовами Кредитного договору. З укладенням заяви-договору у відповідача виник обов`язок повернути банку кредит та відсотки за договором у строки та розмірах чітко встановлених Графіком погашення кредитної заборгованості, у разі прострочення якого Кредитор має право достроково стягнути заборгованість за кредитом та відсотками. Проте, всупереч вимогам Кредитного Договору, Відповідач належним чином не виконував взяті на себе договірні зобов`язання, не здійснював щомісячно ануїтетними платежами погашення кредитної заборгованості згідно графіку погашення кредиту та відсотків за кредитом, у зв`язку з чим станом на 27.09.2023 року утворилась заборгованість відповідача перед АТ «Райффайзен Банк» за Кредитним Договором в розмірі 210 807,34 гривень (т. 1 а.с. 59-60). Позивач направив на адреси відповідача в справі [PERSON] вимоги про дострокове виконання грошових зобов`язань за Кредитним договором (т. 1 а.с. 22, 23), однак останній такі звернення проігнорував. Таким чином, станом на 27.09.2023 року, заборгованість [PERSON] перед Банком за Заявою-Договором про відкриття Поточного рахунку та надання Кредиту «Кредит готівкою» складає 210 807, 34 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі -199 760,49 грн., в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 6 984,72 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі -11 046,85 грн., в тому числі прострочена заборгованість за відсотками 10 262,04 грн., підтвердженням чого є долучена до матеріалів справи довідка розрахунок (т. 1 а.с.59-60). Релевантні норми права та висновки суду. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних). у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписуєгься особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України). Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина 1статті 1049 ЦК України). Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина 1статті 526 цього Кодексу). За змістом частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Отже, на правовідносини банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб з 10 червня 2017 року поширюється Закон України «Про споживче кредитування». За змістом пункту 9 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» споживач - це фізична особа, яка уклала або має намір укласти договір про споживчий кредит. Споживчий кредит - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Судом встановлено, що укладений між сторонами у цій справі кредитний договір № 014-RO-82-124717293 від 19 січня 2022 року є споживчим, що підтверджується пунктом 1.1, в якому зазначено, що Банк надає Клієнту послугу споживчого кредиту. 27 вересня 2023 року банком [PERSON] було направлено досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором, яке повинно бути проведено протягом 30 днів з дати отримання вимоги. Вказані вимоги були направлені на адресу реєстрації [PERSON] в [ADDRESS] (т. 1 а.с. 140) та на адресу квартири, право власності на яку зареєстроване за [PERSON] в [ADDRESS] (т. 2 а.с. 9 - 16). Відповідно до відомостей про вручення згідно трекінгу 060050066948 (т. 1 а.с. 55), поштове відправлення було вручене особисто 21 жовтня 2023 року (т. 1 а.с. 81). Отже, позивач належним чином виконав вимогу ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки з позовом до суду звернувся через місяць після отримання боржником письмової вимоги - 23 листопада 2023 року (т. 1 а.с. 1). Посилання відповідача [PERSON] на те, що він повідомляв Банк про зміну адреси свого місця проживання, не приймається судом, оскільки на підтвердження вказаної обставини ним не було надано жодних доказів. Так, у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту. Проте у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі №521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів. Ураховуючи, що праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором, має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що у банку не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитними договорами, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банком було завчасно направлені вимоги про дострокове повернення кредитів, а відповідачем такі вимоги було отримано. Верховний Суд у подальших своїх постановах підтримав цей правовий висновок, вказуючи про необхідність виконання банком обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, тому, враховуючи те, що кредитний договір № 014-RO-82-124717293 від 19 січня 2022 року, укладений між [PERSON] та банком, є споживчим, вказаний висновок підлягає застосуванню під час вирішення заявлених позовних вимог у цій цивільній справі. Таким чином, оскільки [PERSON] отримав письмову вимогу банку про дострокове повернення кредиту, у позивача дійсно виникло право вимагати у боржника погашення всієї кредитної заборгованості достроково. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Акціонерному товариству «Райффайзен Банк» не повернуті, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, та стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» заборгованість за наданим кредитом у розмірі 210 807,34 грн. Стосовно посилань відповідача на форс-мажорні обставини, суд звертає увагу на таке: Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану». З листа Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28.02.2022 вбачається, що Торгово-промислова палата України (далі по тексту - ТПП України) на підставі ст.ст. 14, 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» від 02.12.1997 № 671/97-ВР, Статуту ТПП України, цим засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію російської федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Відповідно до чч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. За загальним правилом, неможливість виконати зобов`язання внаслідок дії обставин непереборної сили відповідно до вимог законодавства є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (ч. 1 ст. 617 ЦК України). Між обставинами непереборної сили та неможливістю належного виконання зобов`язання має бути причинно-наслідковий зв`язок. Тобто неможливість виконання зобов`язання має бути викликана саме обставиною непереборної сили, а не обставинами, ризик настання яких несе учасник правовідносин. Форс-мажорні обставини не мають преюдиційного (заздалегідь встановленого) характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для цього конкретного випадку виконання господарського зобов`язання. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21, від 30.05.2022 у справі № 922/2475/21, від 30.11.2021 у справі № 913/785/17. Окрім цього, Верховний Суд у постанові від 19 серпня 2022 року у справі №908/2287/17 зазначив, що сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та у сукупності з іншими доказами (подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 926/2343/16, від 16 липня 2019 року у справі № 917/1053/18 та від 25 листопада 2021 року у справі № 905/55/21). Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку, що сам факт введення воєнного стану не може вважатись належною правовою підставою для не виконання зобов`язань. Обставини, які виникли у зв`язку з війною мають безпосередньо впливати на можливість боржника виконати свій обов`язок, а в даній справі відповідач [PERSON] , який посилається на вказану обставину жодним чином не довів зв`язок між його неналежним виконання кредитного договору та військовими діями. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з платіжним дорученням № 16337 від 16 січня 2023 року позивачем при поданні даної позовної заяви до суду сплачений судовий збір у сумі 3162,11 грн. (т. 1 а.с.13). Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача [PERSON] на користь позивача необхідно стягнути судові витрати зі сплати при подачі позову судового збору в сумі 3162,11 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved