Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом в своїх інтересах та в інтересах в інтересах [PERSON] , [PERSON] до Губиниської селищноїради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просить: - визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частини земельної ділянки, загальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частини земельної ділянки, загальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/8 частини земельної ділянки, загальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову позивач посилався на те, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина на майно, що належало спадкодавцю, в тому числі і на земельну ділянку загальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю Серії Р1 № 128958 від 25 липня 2002 року. Через те, що оригінал правовстановлюючого документу на вказану земельну ділянку було загублено, нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на вказану земельну ділянку. У зв`язку з тим, що іншим чином ніж рішенням суду позивач, що діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей не може захистити права, вимушена звернутися до суду з позовом. Відповідачем відзиву на позов не подано. Ухвалою суду від 25 липня 2023 року відкрите загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче провадження. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року зобов`язано Другу новомосковську державну нотаріальну контору Дніпропетровської області надати суду копію спадкової справи, що відкрита після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, у своїй заяві просили справу розглянути за відсутності їхнього представника. Представник третьої особи Другої новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що Новомосковським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 30 липня 2018 року складений відповідний актовий запис № 692. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , вбачається, що: [PERSON] по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з відповіді Виконавчого комітету Мар`янівської сільської ради № 500 від 30.11.2020 року. Разом з [PERSON] були зареєстровані: колишня дружина - [PERSON] , 1957 р.н., та син - [PERSON] , 1983 р.н. [INFO] [PERSON] був складений заповіт, відповідно до якого на випадок його смерті він зробив таке розпорядження: все його майно, котре на день його смерті буде йому належати, в чому б воно не було і де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, він заповів [PERSON] , [INFO] . З заявою про відкриття спадщини після смерті [PERSON] звернулася [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за заповітом, яка відповідно до свідоцтва про шлюб від 09 липня 2013 року - є дружиною [PERSON] .. Крім того з заявою про прийняття спадщини за законом звернувся син померлого [PERSON] , [INFO] . На час смерті [PERSON] у нього також були неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Тобто на момент відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були: [PERSON] - дружина; [PERSON] - повнолітній син; [PERSON] - неповнолітня донька та [PERSON] - неповнолітній син. 02 листопада 2022 року на частину спадкового майна померлого нотаріусом видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] у розмірі 3/4 частини; а також свідоцтва про право на спадщину за законом по 1/8 частині на ім`я неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 листопада 2022 року № 313975385 - відомості щодо реєстрації прав власності на земельну ділянкузагальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства - відсутні. Згідно з довідкою, наданою відділом у Новомосковському району Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27.11.2020 року № 29-4-0,23-704/110-20 право власності на земельну ділянкузагальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства - зареєстроване за [PERSON] на підставі державного акту серії Р1 № 128958 від 25.07.2002 року. 02 листопада 2022 року нотаріусом повідомлено [PERSON] , як спадкоємця за заповітом, а також як законного представника неповнолітніх дітей: [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємців за законом (обов`язкової частки у спадщині), що відповідні свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянкузагальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю Серії Р1 № 128958 від 25 липня 2002 року - не можуть бути видані, через те, що нотаріусу не наданий оригінал правовстановлюючого документу на це майно. Відповідно до ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Підставами звільнення від доказування відповідно до вимог ст. 82 ЦПК України є обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. За змістом статті 83 ЦПК України - сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ст. 124 Конституції України, ст. 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормою ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 ст. 41 Конституції України, визначено, що право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст. 1218 ЦК України). Відповідно зі ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. За правилами ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Статтею 1233 Цивільного кодексу України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини. Ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). У відповідності до ст. 392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Аналіз вищенаведеного переконує суд в тому, що земельна ділянказагальною площею 1,820 га, кадастровий номер 1223283300:01:102:0039, яка розташована на території Мар`янівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням ведення особистого селянського господарства, належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю Серії Р1 № 128958 від 25 липня 2002 року, право власності на яку відповідно до діючого законодавства станом на 2002 рік зареєстроване у встановленому законом порядку, а тому зазначене майно входить у спадкову масу після смерті спадкодавця [PERSON] . Через те, що нотаріусу не наданий оригінал правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно - позивач, як спадкоємець за заповітом та представник неповнолітніх дітей, що є спадкоємцями за законом обов`язкової частки - позивачі позбавлені можливості отримати відповідні свідоцтва про право на спадщину на таке спадкове майно. В судовому засіданні встановлено, що на момент відкриття спадщини спадкоємцями першої черги за законом були: [PERSON] - дружина; [PERSON] - повнолітній син; [PERSON] - неповнолітня донька та [PERSON] - неповнолітній син, то відповідно обов`язкова частка спадкування у майні неповнолітніх дітей, кожного в окремості складає по 1/8 частині, а тому відповідно частка [PERSON] за заповітом - 1/4. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Розподілити судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved