Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування у розмірі 41570,32 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 11.03.2020 року між ПрАТ «СК «АРКС» та ТОВ «ВЕГЛО-СТАЛ» укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «FIAT FIORINO» р.н. [NUMBER] . 09.02.2021 року відбулась страхова подія, а саме з даху будинку за адресою: [ADDRESS] на автомобіль марки «FIAT FIORINO» р.н. [NUMBER] впав сніг, що спричинило технічні пошкодження. За наслідками розгляду страхового випадку потерпілому було виплачено страхове відшкодування у розмірі 41570,32 гривень, після чого до страховика перейшло право вимоги до особи, винуватої за завдані збитки. Власником будинку за адресою: [ADDRESS] , є відповідач, який зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду, оскільки саме через його бездіяльність, яка полягає у неналежному утриманні будинку, така шкода була завдана. Відповідач не погодився та в особі повноважного представника подав відзив на позовну заяву, долучивши докази його направлення позивачу. Зазначає, що ТОВ «ВЕГЛО-СТАЛ» орендує лише частину нежитлових приміщень за адресою: [ADDRESS] і йому не передавались у користування паркомісце на цій території, внаслідок чого останній безпідставно припаркував свій автомобіль на території поруч будівлі [ADDRESS] . Крім того, заперечує факт пошкодження автомобіля саме у зв`язку з падінням снігу з даху будинку [ADDRESS] , а долучені позивачем докази є неналежними. Просить у задоволенні позову відмовити. У відповіді на відзив позивач навів аргументи, аналогічні мотивам позову, акцентуючи увагу на тому, що саме відповідач, як власник будинку, зобов`язаний вживати заходів щодо утримання будинку та прибудинкової території у належному стані. Представник відповідача подала заперечення на відповідь на відзив, зміст яких аналогічний мотивам відзиву про недоведеність факту пошкодження автомобіля саме у зв`язку з падінням снігу з даху будинку [ADDRESS] . Позовна заява поступила до суду 09.11.2023 року. В первинній редакції позовної заяви серед учасників справи була також відповідач [PERSON] . Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 13.11.2023 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Оскільки справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. За відповідним клопотанням представника позивача ухвалою від 15.02.2024 року, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати і занесена до протоколу судового засідання, суд виключив з числа відповідачів [PERSON] , оскільки така стала співвласницею будинку [ADDRESS] вже після настання страхового випадку. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. За відповідним клопотанням представника позивача судові засідання проводились в режимі відеоконференції. Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог частини сьомої статті 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом позовні вимоги підтримав. Дав пояснення, аналогічні мотивам позову та просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні під час виступу із вступним словом проти позову заперечила з підстав, викладених у відзиві. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на наступне. Судом встановлено, що 11.03.2020 року між ПрАТ «СК «АРКС» та ТОВ «ВЕГЛО-СТАЛ» укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу (а.с.4-19), предметом якого є майнові інтереси страхувальника пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом - автомобілем марки «FIAT FIORINO» р.н. [NUMBER] . Згідно заяви про подію, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.22-23), позивач був повідомлений про те, що із застрахованим автомобілем стався страховий випадок, а саме 09.02.2021 року з даху будинку за адресою: [ADDRESS] на автомобіль марки «FIAT FIORINO» р.н. [NUMBER] впав сніг, що спричинило його пошкодження. 09 лютого 2021 року про вказану подію також було повідомлено Львівське районне управління поліції ГУНП у Львівській області, що стверджується відповідним талоном повідомленням єдиного обліку № 4030, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.25). Після настання страхового випадку, а саме 10.02.2021 позивачем складено акт огляду транспортного засобу (а.с.24), в якому зафіксовано, що в автомобілі пошкоджено дах, капот та лобове скло. В подальшому, позивачем складена ремонтна калькуляція (а.с.30-34), проведено розрахунок страхового відшкодування (а.с.36) та затверджено страховий акт (а.с.35), згідно якого загальний розмір страхового відшкодування становить 41570,32 гривень. 25 лютого 2021 року позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування у розмірі 41570,32 гривень, що стверджується копією відповідного платіжного доручення (а.с.37). З метою стягнення зазначених коштів з відповідача, з вини якого заподіяна шкода, позивач звернувся до суду з цим позовом. Відповідно до статті 16 Закону України «Про страхування» № 85/86 від 07.03.1996 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України «Про страхування»), договором страхування визнається письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору (стаття 16 Закону України «Про страхування»). Тлумачення статті 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (стаття 993 ЦК України). Аналогічне положення закріплено в статті 27 Закону України «Про страхування». У разі наявності юридичних фактів, передбачених статтею 993 ЦК України, відбувається перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика (суброгація). Нового зобов`язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: від потерпілого (страхувальника) переходить страховику право вимоги до особи, відповідальної за завдання шкоди. Страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває права кредитора в частині фактичних витрат. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняється, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Вживання терміну «перехід» означає, що право вимоги існувало раніше та продовжує існувати, але переходить від однієї особи до іншої, відповідно - від потерпілої особи у деліктному зобов`язанні до страховика. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц зроблено висновок, що згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією». Таким чином, відповідно до статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до ПрАТ «СК «АРКС» після виплати страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних витрат перейшло право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За загальними правилами, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Фактичною підставою для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір. Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11.12.2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11.09.2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 29.08.2019 року у справі № 638/20603/16. Іншими словами, на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому майнової шкоди діями чи бездіяльністю відповідача та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язок довести, що шкоду завдано не з його вини. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір,

Outcome: approved