Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просив: - стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну останньому моральну шкоду в сумі 25000,00 грн. Позивач обґрунтовує свій позов тим, що ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21.03.2023, на задоволення клопотання прокурора, відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12020020200000225 від 21.10.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України. Однак, у такому кримінальному провадженні позивача визнано потерпілим, а Іллінецький районний суд Вінницької області залишив без розгляду його цивільний позов про відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди, яка виражається у душевних стражданнях внаслідок протиправної поведінки. Позивач вважає протиправну поведінку відповідача, психотравматичною для себе, оскільки позивач важко переживає несправедливість, а думка оточуючих про те, що він нібито завдав відповідачу тілесних ушкоджень, потурання та інші судження сторонніх після наклепу останнього, призвели до душевних хвилювань, які позивач змушений лікувати таблетками від безсоння і внутрішнього неспокою. Насамкінець, через тривалий час досудового розслідування позивач був змушений постійно звертатися до слідчих суддів зі скаргами на дії та бездіяльність слідчих, що теж вплинуло на його негативний емоційний стан. Ухвалою суду від 08.05.2023 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд у загальному позовному провадженні з викликом сторін, а відповідачу визначено строк для подання відзиву. Також витребувано докази. Відповідач подав до суду відзив, який обґрунтовує тим, що позивач не надав жодного доказу того, що наведені у позові обставини є психотравматичними для нього і не надано доказів обґрунтування моральної шкоди у заявленому розмірі. Натомість, у кримінальному провадженні №12020020200000225 від 21.10.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 383 КК України проводилася судово-психологічна експертиза, за висновком якої, обставини кримінального провадження не вплинули на психологічну вразливість позивача. Позивач подав до суду відповідь на відзив, у якому зазначено, що саме наклеп відповідача призвів до порушення проти позивача кримінального провадження, а неправомірні дії змусили звертатися до правоохоронних органів та суду, що потребувало матеріальних і емоційних затрат. Відповідач заперечення щодо відповіді на відзив не подав. Сторонами не врегульовано спір до судового розгляду. Ухвалою суду від 10.07.2023 закрито підготовче провадження в справі та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник просили суд позов задовольнити, а також позивач пояснив суду, що через неправдиві чутки про те, що нібито шкоду відповідачу спричинив саме позивач, породили в останнього самовразливість та постійні підозри до інших людей у тому, що вони лише те й роблять, що плетуть навколо позивача неправдиві чутки. Крім того, щоб довести свою правоту позивач був змушений контролювати досудове розслідування, яке тривало досить довго та не професійно, що стало наслідком звернень до слідчих суддів, задля доведення того, що саме на стороні позивача - правда, а на стороні відповідача - наклеп. У судове засідання, будучи належним чином повідомленим відповідач та його представник не з`явилися, при цьому суд зауважує, що неявка в судове засідання будь-якого учасника справи, за умови повідомлення його належним чином про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому суд проводить розгляд справи у даному судовому засіданні, за наявних у справі доказів, за відсутності сторони відповідача. Суд, дослідивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини. З матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №12020020200000225 від 21.10.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України вбачається, що відповідача було підозрювано в тому, що він 31.10.2017 умисно й завідомо неправдиво повідомив про злочин відносно нього зі сторони позивача щодо заподіяння останнім тілесних ушкоджень, а також відповідача було підозрювано в тому, що він 05.12.2017 давав неправдиві показання, відносно позивача, будучи в статусі потерпілого в іншому кримінальному провадженні за №42017021240000187 від 01.11.2017. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 21.03.2023, на задоволення клопотання прокурора, відповідача було звільнено від кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні №12020020200000225 від 21.10.2020 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 383, ч. 1 ст. 384 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а цивільний позов потерпілого-позивача про відшкодування завданої відповідачем моральної шкоди, було залишено без розгляду. Разом з тим, до постановлення вищевказаної ухвали, як вбачається з наданих позивачем копій ухвал слідчих суддів, позивач через свого представника 09.05.2022 та 26.05.2022 звертався до слідчих суддів зі скаргами на дії та бездіяльність слідчих у кримінальному провадженні №12020020200000225 від 21.10.2020. Суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України встановлено, що особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Відповідно до положень ст.ст. 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Положеннями ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає, між іншим, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої та у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи. Відповідно до п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою №5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивач та його представник вважають виправданим стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 25000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. Відповідач та його представник, у своїй заяві по суті вказали, що стороною позивача не надано доказів того, що наведені обставини є психотравматичними для нього і не надано доказів обґрунтування моральної шкоди у заявленому розмірі. Суд зауважує, що в силу вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (визначені в ст. 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Докази мають бути належними, допустимими та достовірними, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Суд, оцінивши подані позивачем докази, вважає їх неналежними та недостатніми, оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а в сукупності на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи та обґрунтування моральної шкоди у заявленому позивачем розмірі. У постанові Верховного Суду від 12.09.2018 у справі № 335/11779/16-ц вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності. Суд встановив, що доводи позивача на обґрунтування позову фактично зводяться до того, що через неправдиві чутки про те, що нібито шкоду відповідачу спричинив саме позивач, породили в останнього самовразливість та постійні підозри до інших людей у тому, що вони плетуть навколо позивача погані чутки, а щоб довести свою правоту він змушений довго слідкувати за досудовим розслідуванням. Однак, суду не доведено того факту, що порушення прав позивача, яке призвело до завдання йому моральної шкоди, було допущено саме зі сторони відповідача, оскільки посилання на те, що нібито тепер всі сусіди пліткують про неправомірні дії позивача, які він насправді не вчиняв, не доводить того, що такі плітки розповсюджував саме відповідач, і що таким чином він умисно хотів принизити честь та гідність позивача, його репутацію у суспільстві, добре ім`я. Натомість самовразливість позивача, його схильність до марних страхів або помисливість чи вразливість може бути як тимчасовим станом, що притаманно швидкоплинній тривожності абсолютно у всіх людей, так і рисою його характеру. Суд не може, визначити чи дійсно напад тривожності позивача, який на його думку, триває з тих пір коли відповідач здійснював на нього наклеп, може мати місце постійно, чи може він схожий на тимчасову тривогу в певні вразливі періоди, так звана ситуативна помисливість, яка притаманна всім живим людям. При цьому, помисливість, взагалі є рисою характеру, так саме як і самовразливість та чутливість. Також, суду не доведено того факту, що відповідач, якимось чином впливав або сприяв довгому чи непрофесійному досудовому розслідуванню у кримінальному провадженні за №12020020200000225 від 21.10.2020, з яким позивач пов`язує, порушення його прав, яке призвело до завдання йому моральної шкоди. Отже, з урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що позовна вимога: стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за заподіяну останньому моральну шкоду в сумі 25000,00 грн, не є обґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed