Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

У грудні\~2022\~року позивач\~звернувся до\~суду з\~даною позовною\~заявою,\~в якій\~просив визначити [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) додатковий строк терміном три місяці з часу вступу рішення суду в законну силу для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, [INFO] помер його дід - [PERSON] , який проживав у [ADDRESS] . Будинок за вказаною адресою належав діду і після його смерті набув статусу спадкового майна. З дідом завжди більше спілкувався і мав більш близькі родинні стосунки його брат - [PERSON] , який неодноразово заявляв, що саме йому дід залишив будинок у спадщину і склав про це заповіт. Саме тому, коли дізнався про смерть діда, не подавав спочатку заяву про прийняття спадщини, оскільки був впевнений, що [PERSON] вже оформив спадкове майно на себе. Однак в жовтні 2022 року - коли з`явилась можливість отримати інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який раніше був відключений у зв`язку із воєнним станом в Україні - стало відомо, що будинок залишився у власності діда і не був переоформлений. Позивач відразу звернувся 01.11.2022 до приватного нотаріуса Кота Б.А. ( [ADDRESS] ) із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину. Постановою нотаріуса від 01.11.2022 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском шестимісячного строку для подання заяви про прийняття спадщини. Вважає, що вказаний строк був пропущений ним з поважних причин, тому просить суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини. Крім того, про смерть діда він також дізнався пізно - лише в липні 2022 року з розмови з братом. Отже, для подання заяви у нього існували об`єктивні перешкоди. При поданні ним заяви до нотаріуса 01.11.2022 року з`ясувалось також, що спадкова справа після смерті діда не заводилась, отже, відповідач взагалі не звертався із заявою про прийняття спадщини. Крім нього та відповідача інших спадкоємців після смерті діда немає, їх мати померла [INFO] . [PERSON] подано до суду зустрічний позов, відповідно до якого просить встановити факт постійного проживання [PERSON] із [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] . В обґрунтування зустрічного позову вказав, що Дід [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] - помер [INFO] . Спадкодавець постійно проживав за адресою [ADDRESS] . Починаючи з 2016 року [PERSON] проживав разом з дідом за вказаною адресою. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина - житловий будинок за тією ж адресою [ADDRESS] . Спадкодавець [PERSON] 19 жовтня 2018 року склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів позивачу за цим зустрічним позовом - [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом [PERSON] постійно проживав разом зі спадкодавцем з 2016 року і на момент його смерті [INFO] . Враховуючи наведені положення статті 1269 ЦК України, у [PERSON] за таких обставин не було необхідності подавати заяву про прийняття спадщини, оскільки він вважається таким, що прийняв спадщину в силу частини третьої статті 1268 ЦК України. Однак після того, як брат [PERSON] подав заяву про прийняття спадщини, позивач за зустрічним позовом також звернувся до нотаріуса із заявою від 11.11.2022 про прийняття спадщини для узаконення і переоформлення на себе будинку, який належав спадкодавцеві. Постановою від 11.11.2022 року приватний нотаріус Кот Б.А. відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом - у зв`язку з відсутністю згідно поданих документів факту прийняття спадщини та пропуском строку для подання заяви про прийняття спадщини. Тому, [PERSON] вимушений звернутись до суду з цим позовом з метою встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що дозволить оформити права на спадщину в межах спадкової справи. Також звертає увагу на той факт, що позивач за первісним позовом опосередковано визнає факт постійного проживання [PERSON] за адресою спадкового будинку, зазначивши про це в позовній заяві в реквізитах сторін. Нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину з огляду на те, що [PERSON] не був зареєстрований за адресою свого проживання по [ADDRESS] . Водночас відсутність реєстрації не є беззаперечним доказом фактичного проживання особи за іншою адресою, так само як і реєстрація сама по собі не доводить зворотного. Тому слід враховувати інші докази постійного проживання особи зі спадкодавцем. Наведені вище обставини унеможливлюють здійснення спадкування після смерті [PERSON] будь-якими іншими особами, крім [PERSON] . Отже первісний позов не може бути задоволений, оскільки можливе надання додаткового строку [PERSON] для подання заяви про прийняття спадщини не потягне за собою жодних юридичних наслідків. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав до суду заяву відповідно до якої просив задовольнити первісний позов і відмовити у задоволенні зустрічного. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, раніше представником було надано клопотання відповідно до якого просив розглянути справу без участі представника, первісний позов залишити без задоволення, зустрічний позов просить задовольнити. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кот Борис Анатолійович в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, раніше надав заяву відповідно до якої просив розглянути справу без його участі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні первісного позову, та задовольнити зустрічну позовну заяву, з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи, [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 98). Щодо первісного позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як вбачається із матеріалів справи вбачається, що за заявою [PERSON] відкрито спадкову справу №56/2022 після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області відмовлено у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно поданих документів встановлено відсутність факту прийняття спадщини спадкоємцем після померлого та пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 9). Позивач за первісним позовом вказує, що причинами неподання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] є необізнаність про смерть спадкодавця до липня 2022 року, обізнаність про наявність заповіту на відповідача за первісним позовом [PERSON] , неможливості до жовтні 2022 року перевірити оформлення спадкового майна на відповідача. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Верховний Суд наголошує, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Доказів, які б свідчили про наявність перешкод для подання такої заяви, позивач до суду не подав. Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента верховенства права та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. [PERSON] вважав, що його дід склав заповіт на його брата та, що він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. У постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18) звернуто увагу на те, що, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Потрібно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України тощо. Установивши, що [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, не навівши обставин, що створювали об`єктивні та непереборні труднощі для нього щодо подання такої заяви, суд дійшов висновків про відсутність підстав для надання додаткового строку для прийняття спадщини. Щодо зустрічного позову, суд вважає за необхідне зазначити наступне. На праві приватної власності [PERSON] належить домоволодіння розташоване: [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітетам Бабушкінської районної ради від 18 січня 2002 року №56 (а.с. 47). Із матеріалів справи встановлено, що [PERSON] , [INFO] є дідусем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладання шлюбу (а.с. 56-57). [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 98). 19 жовтня 2018 року [PERSON] , [INFO] укладено заповіт відповідно до якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов`язки, а також всі майнові права та обов`язки, які належатимуть йому на день смерті, він заповів [PERSON] , [INFO] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за №2137 та посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області відмовлено у вчиненні нотаріальної дії [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , оскільки згідно поданих документів встановлено відсутність факту прийняття спадщини спадкоємцем після померлого та пропущений строк для подання заяви про прийняття спадщини, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 45). В якості доказів постійного проживання [PERSON] надано квитанції про сплату комунальних послуг за адресою Весніна 3 (а.с. 59-82). Також, в судовому засіданні було надано пояснення свідками [PERSON] , [PERSON] . Так, [PERSON] , яка є тіткою, вона була присутня коли [PERSON] складав заповіт. Діма жив з [PERSON] з 2016 року, купував їду та сплачував комунальні послуги. На даний час в будинку проживають [PERSON] з дружиною. [PERSON] пояснив, що він друг, вони жили на однієї вулиці. Знав дідуся Діми, возив його в лікарню по просьбі Дими, він там жив десь років 5. Дідуся хоронив [PERSON] . Брата бачив, близько не знайом, він жив на Малахова. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Звертаючись до суду із цим позовом [PERSON] просив встановити факт постійного його проживання на час відкриття спадщини із спадкодавцем [PERSON] у спірному житловому будинку. Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року в справі № 569/15147/17; від 18 листопада 2020 року в справі № 523/19010/15-ц; від 02 квітня 2021 року в справі № 191/1808/19; від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. [PERSON] звертаючись до суду із позовом, вказував, що не був зареєстрованим разом зі спадкодавцем у спірному житловому будинку, проте до дня його смерті проживав разом із ним у житловому будинку. Відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем та оцінені судом. Аналогічні висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 10 січня 2019 року в справі № 484/747/17, від 07 червня 2022 року в справі № 175/4514/20. За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін. Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд встановив, що за життя [PERSON] , [PERSON] хоч і не був зареєстрований у житловому будинку, однак проживав у ньому до його смерті, що повністю підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, показами свідків, дійшов висновку про задоволення зустрічних позовних вимог та встановлення факту постійного проживання [PERSON] із [PERSON] на час відкриття спадщини [INFO] . Крім того, в порядку ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України, оскільки зустрічний позовом задоволено, то з [PERSON] на користь [PERSON] слідує стягнути судовий збір в сумі 1073,60 грн. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом). На підставі викладеного,

Outcome: approved