Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя. Позивачем [PERSON] було подано до суду заяву, про зміну предмету позову, яка прийнята судом. Свої позовні вимоги мотивує тим, що [PERSON] та [PERSON] з 28.08.1999 перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Деснянського районного сулу м.Києва від 15.04.2020 шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу подружжям було набуто наступне майно: квартиру, за адресою [ADDRESS] ; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0029; 1/2 земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] ; транспортний засіб «Toyota», державний номер [NUMBER] . Мирним шляхом вирішити питання розподілу майна сторони не мають можливим. На підставі вищенаведеного позивач просить: 1.Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0029; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] ; транспортний засіб «Toyota», державний номер [NUMBER] . 2.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя. визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою: [ADDRESS] . 3.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0029; 1/4 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0030; 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] . 4.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, припинити за [PERSON] право власності на 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер [NUMBER] . 5.В порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, визнати за [PERSON] право власності на транспортний засіб «Toyota», державний номер [NUMBER] . 6.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію за 1/2 частину транспортного засобу «Toyota», державний номер [NUMBER] . 7.Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 25000,00грн та витрати пов`язані зі сплатою судового збору. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 08.02.2023 відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. До суду від відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідачка вважає, що запропонований позивачем поділ майна є неприпустимим, оскільки при такому поділі не враховані інтереси дітей, тому необхідно відступити від засад рівності часток при поділі майна. Також у відзиві зазначає, що завершення та облаштування об`єкту незавершеного будівництва триває і по цей день. Також звертає увагу, що придбання сторонами квартири [ADDRESS] відбувалось завдяки молодіжному кредиту, який було отримано завдяки тому, що мати відповідачки уступила подружжю свою чергу в праві на отримання такого кредиту на пільгових умовах, а погашення такого кредиту здійснювалось не лише позивачем та і відповідачкою. На підставі наведеного просить позов задовольнити частково та визнати за [PERSON] на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0029; 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером: 3221287201:01:006:0030; об`єкт незавершеного будівництва за адресою [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] на праві власності 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; транспортний засіб «Toyota», державний номер [NUMBER] . Від позивача [PERSON] до суду 08.05.2023 було подано відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що твердження відповідачки про відступ від засад рівності часток при поділі майна з метою урахування інтересів дітей, які залишились проживати з відповідачкою, не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя. Позивач зазначає, що відповідачкою не надано жодних доказів на підтвердження її самостійного фінансування об`єкту незавершеного будівництва. У відповіді на відзив позивач звертає увагу на те, що квартира [ADDRESS] є спільною власністю позивача та відповідача. Твердження відповідачки про те, що отримання подружжям молодіжного кредиту на придбання квартири, стало можливим лише завдяки тому, що мати відповідачки уступила подружжю свою чергу в праві на отримання такого кредиту на пільгових умовах, не підтверджується відповідними доказами. На підставі наведеного просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] та його адвокат Покотило М.Б. в судове засідання, призначене на 12.02.2024 не з'явились. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують, та просять їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання, призначене на 12.02.2024 не з'явилась. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, прощо свідчить отримання смс-повідомлення на особистий номер телефрну. Причини неявки не повідомлено. Крім того, під час розгляду справи, судом було встановлено, що невідома особа, маючі при собі документи адвоката [PERSON], яка представляє інтереси відповідачки [PERSON] на підставі Ордеру серії АІ №1379586, не маючи на те законних повноважень, видавала себе за адвоката [PERSON] При цьому мала при собі посвідчення адвоката та водійське посвідчення на ім`я адвоката [PERSON], на підставі яких, відповідно до записів журналу запису громадян, який знаходиться у Судової охорони, зайшла в приміщення суду. При цьому невстановлена особа, підтвердила той факт, що вона не адвокат [PERSON], а є її помічником. Вважала, що суд не помітить невідповідність її особи, наданим документам. Про даний випадок було складено Акт, за підписами секретаря судових засідань Негірьової О.Л., судді Бабко В.В., помічника судді Козловець К.П., та представника позивача - адвоката Покотило М.Б. Також під час з`ясування зазначеної вище події, судом встановлено, що невідома особа, яка є помічником адвоката [PERSON] діяла свідомо, а саме за дорученням адвоката [PERSON] Таким чином свідчення свідка [PERSON] , всі надані документи та докази від сторони відповідачки, які були надані адвокатом [PERSON] та її помічником, суд не враховує та не приймає до уваги, оскільки подані не уповноваженою на те особою, з порушенням приписів статей 76-83 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 28.02.1999, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві. Від шлюбу сторони мають двох спільних дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.04.2020 шлюб між сторонами було розірвано. Будучі в шлюбі сторони придбати трикімнатну квартиру, загальною площею 90,50кв.м, за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 18.09.2008, з якого вбачається, що квартира дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Вищевказана квартира, згідно із Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, рахується за боржником [PERSON] , іпотекодержателем є «Акціонерне товариство «Комерційний індустріальний Банк». На квартирі є обтяження, у вигляді заборони відчуження нерухомого майна, на підставі іпотечного Договору № 37/07-347М від 23.07.2007, з подальшими змінами та доповненнями від 13.10.2008. Згідно із Договору іпотечного кредиту № 37/07-347М від 23.07.2007, з подальшими змінами та доповненнями від 13.10.2008, укладеного між Відкритим акціонерним Товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та [PERSON] , остання отримує довготерміновий іпотечний кредит в сумі 290204,27грн для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 18 квітня 2034 року. Кредит надається шляхом безготівкового перерахування кредитних коштів за реквізитами Договору про участь у фонді фінансування будівництва № 115/05-100/29/1-07 від 23.11.2007 (п. 1.1., 1.2 Договору іпотечного кредиту). Відповідно до Договору поруки від №37/07-347М-02, укладеного між Відкритим акціонерним Товариством «Комерційний банк «Хрещатик» та [PERSON] , останній зобов`язується перед банком нести солідарну відповідальність за виконання громадянкою України [PERSON] , зобов`язання перед Банком по погашенню кредиту, одержаного відповідно до Договору іпотечного кредиту № 37/07-347М від 23.07.2007. Як установлено судом, сторони на сьогоднішній день здійснюють погашення кредитної заборгованості за Договором іпотечного кредиту, що підтверджується квитанціями про оплату, як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача. Також під час перебування в шлюбі сторони набули дві земельні ділянки. Земельну ділянку, кадастровий номер 3221287201:01:006:0030 за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0500га, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Згідно із відомостями про право власності / право постійного користування внесені до Поземельної книги, крім відомостей про речові права, що виникли після 1 січня 2013 року, на праві приватної власності земельна ділянка належить [PERSON] , [PERSON] (частка у спільній власності 50), Державний акт від 04.12.2007 ЯД 943922. Земельну ділянку, кадастровий номер 3221287201:01:006:0029 за адресою [ADDRESS] , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1005га, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.08.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до відомостей про право власності / право постійного користування внесені до Поземельної книги, крім відомостей про речові права, що виникли після 1 січня 2013 року, на праві приватної власності земельна ділянка належить [PERSON] , та [PERSON] (частка у спільній власності 50), Державний акт від 26.03.2009 ЯЗ 447014. За час шлюбу, подружжям 07.02.2019, також був придбаний автомобіль «Toyota Highlander», державний номер [NUMBER] , що підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, зареєстрований за [PERSON] . У відповідності до Висновку експерта № 049 віл 31.08.2023 за результатами проведення судової авто-товарознавчої експертизи, середня ринкова вартість транспортного засобу «Toyota Highlander», державний номер [NUMBER] , рік випуску 2013, об`єм двигуна 2672см.куб складає: - 601025,60грн, в цінах на 15.04.2020; - 701718,40грн, в цінах на 01.01.2023. Зокрема судом установлено, що транспортний засіб «Toyota Highlander», державний номер [NUMBER] на сьогодні знаходиться у постійному користуванні відповідачкою [PERSON] . До того ж в матеріалах справи відсутні заперечення відповідачки [PERSON] щодо Висновку експерта № 049 віл 31.08.2023. Також у сторін наявний об`єкт незавершеного будівництва по [ADDRESS] . Відповідно до Проекту будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] , станом на 2012 рік, технічно-економічні показники індивідуального житлового будинку наступні: площа забудови (з терасою і сходами) 166,1кв.м; загальна площа (з терасою) 203,4кв.м, житлова площа 73,5кв.м, поверхів 2. Згідно із листа Державної інспекції архітектури та містобудування України, від 02.08.2022 № 6015/04/13-22 зазначено, що шляхом перевірки відомостей, які містяться в Реєстрі будівельної діяльності за параметром пошуку: « адреса - [ADDRESS] » в архівній складовій даного Реєстру наявна інформація про зареєстроване департаментом ДАБІ у Київській області повідомлень про початок будівельних робіт від 05.03.2014 №КС062140640624, щодо об`єкта будівництва «Будівництво житлового будинку, господарської будівлі та споруд; [ADDRESS] », замовник - [PERSON] . За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя та яке використане саме в інтересах сім`ї. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшенням, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Крім того якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 04 березня 2021 року у справі № 343/1294/18(провадження № 61-14494св20). У відповідності до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої-третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: partial