Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. У поданому позові позивач просить встановити факт сумісного проживання [PERSON] однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом з [PERSON] , який помер [INFO] , з 31.12.2015р. по день його смерті [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилалася на те, що 20 грудня 2015р. позивач, будучи на дні народженні [PERSON] , познайомилась з її сином [PERSON] . Після цього вони почали зустрічатися, адже на той час позивач була самотньою, її чоловік [PERSON] помер [INFO] , та починаючи з 31.12.2015р. вони почали жити разом в квартирі [ADDRESS] , вели спільне господарство, а його мати [PERSON] переїхала жити до своєї подруги [PERSON] . Також влітку вони жили з [PERSON] на дачі позивача в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області. [INFO] [PERSON] помер, що стало для позивача великим нервовим та моральним потрясінням, оскільки вона втратила дорогу і людину, з якою прожили більше 5 (п`яти) років. [PERSON] за спільне життя позивача із [PERSON] мала з ними дружні стосунки. Була найкращої подругою матері [PERSON] , [PERSON] . Мешкала з нею разом в своїй квартирі за адресою: [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] допомагала нам з організацією поховання. [PERSON] навіть уповноважував її довіреністю для оформлення спадкових прав після смерті матері. В зв`язку з її спільним проживанням із [PERSON] відповідач вважає, що також має право на спадкування після [PERSON] , яке перейшло до нього після смерті [PERSON] та подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Позивач вважає, що має переважне право на спадкування у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, ніж [PERSON] , однак Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано у судовому порядку встановити факт постійного проживання разом зі спадкодавцем, як того вимагає ст. 1264 ЦК України. Позивачу встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідне мені для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом. В судовому засіданні, яке відбулося 07 лютого 2024 року, представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні викладених в позовній заяві та наполягала на задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні, яке відбулося 07 лютого 2024 року, надав пояснення та зазначив, що [PERSON] , була подругою родини [PERSON] та її сина [PERSON] . У неї із [PERSON] були тісні дружні відносини, часто спілкувалися, бували один у одного в гостях, допомагали одна одній. Наприкінці 2015 року [PERSON] познайомився із [PERSON] на святкуванні Дня Народження [PERSON] , після чого вони почали зустрічатися. Незадовго після цього [PERSON] та [PERSON] вирішили проживати разом у квартирі, де мешкала сім`я [PERSON] , а саме за адресою: [ADDRESS] , тому відповідач запропонувала [PERSON] переїхати проживати до неї, оскільки вони удвох були самотніми людьми. З грудня 2015 року [PERSON] переїхала проживати до відповідача за адресою: [ADDRESS] , де вони проживали дружньо та продовжували підтримувати тісний зв`язок із [PERSON] та [PERSON] , які також налагодили свій сімейний побут. Після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відповідач продовжила спілкування із [PERSON] та [PERSON] , допомагала їм з організацією поховання. [PERSON] на той час уповноважив відповідача довіреністю для оформлення спадкових прав після смерті матері, оскільки довіряв їй. Відповідач не заперечує, що після смерті [PERSON] звернулася до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори із відповідною заявою по прийняття спадщини, оскільки вважала, що має право на спадщину. Однак, їй роз`яснено, що вона не є спадкоємцем за законом, оскільки не перебуває у родинних відносинах зі спадкодавцем та фактично не проживала із ним. Враховуючи вищезазначені обставини, відповідач не заперечує проти факту того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з 2015 року по день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулося 07 лютого 2024 року, підтримала пояснення на позовну заяву, надані її представником. У судове засіданння, призначене на 20 лютого 2024 року сторони не з`явились, день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, в якій зазначив що позовні вимоги підтримує та не заперечує проти факту того, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю з 2015 року по день смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи надала суду заяву з проханням розглядати справу без її участі та винести рішення на розсуд суду. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Суд, заслухавши думку сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 01 вересня 2021 року № 00032363497. Згідно відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічнї інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 16.02.2018 року за Вих.№2167 в інвентаризаційній справі станом на 31.12.2012 року містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] в цілому за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.08.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу реєстр за №2037, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу за №456п за реєстровим №750-87. [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 21.02.2018р. [PERSON] , державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №2-85, належить квартира [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу: 114792082, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1491144012101. Із матеріалів справи вбачається, що згідно довідки комунального житлово-експлуатаційного підприємства №31 від 30.09.2010 року за №4529 [PERSON] , 1973 року народження, зареєстрований в [ADDRESS] . Із постанови Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14 грудня 2023 року за Вих.№3072/02-31 вбачається, що [PERSON] відмовлено в видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] після [PERSON] , померлого [INFO] . У даній постанові Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори зазначено, що згідно довідки відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-15682 від 05.12.2023 року [PERSON] , не була зареєстрована разом з померлим на день його смерті, тобто фактично спадщину не прийняла. Факт постійного проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті документами не підтверджено. Із наданої Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою завіреної копії спадкової справи № 787/2021, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , який на час відкриття спадщини - [INFO] , проживав за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивача, зокрема, [PERSON] , яка в судовому засідання пояснила, що була знайома із [PERSON] , у них були дружні відносини та вони гарно спілкувалися. Повідомила суду, що на святкуванні Дня Народження [PERSON] вона познайомила її сина, [PERSON] із [PERSON] у грудні 2015 року. Свідку відомо, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом за адресою: [ADDRESS] з кінця 2015 року, а [PERSON] переїхала проживати до своєї подруги [PERSON] . Свідок зазначила, що з того часу та до дня смерті [PERSON] , він проживав за зазначеною адресою разом із [PERSON] . Вона часто бачила як вони разом ходили за покупками, спілкувалася із ними постійно. Сторони вели себе, як чоловік та жінка, що мешкають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, [PERSON] піклувалася про [PERSON] , оскільки перед смертю він хворів. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він був знайомий із [PERSON] , який з початку 2016 року працював у нього різноробочим на будівництвах. Свідку відомо, що [PERSON] проживав із [PERSON] як з дружиною, хоча офіційно шлюб не реєстрували. Поряд з цим свідок вказав, що мати [PERSON] переїхала проживати до своєї подруги, коли [PERSON] переїхала проживати до [PERSON] . Свідок бував у них вдома за адресою їх мешкання, а саме: [ADDRESS] , а також у них на дачі у с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області, яка належить [PERSON] . Свідок зазначив, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом до дня смерті [PERSON] , протягом усього цього часу вели себе як подружжя. Також факт проживання позивача із [PERSON] сторін підтверджується поясненнями відповідачки, що свідчить про те, що позивач дійсно проживала разом із [PERSON] . Отже, з 31 грудня 2015 року по 15 травня 2021 року сторони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, несли спільні витрати на організацію спільного родинного існування, несли інші спільні сімейні витрати. Наведене свідчить про досить тривалі стосунки між сторонами та усталені відносини між ними, які притаманні подружжю. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення. Згідно роз`яснень Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Верховний Суд у постанові від 18 квітня 2019 року у справі №552/6659/16-ц зазначив, що належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є зокрема докази спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка. На підставі ч.3 Сімейного Кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно вимог ч. 4 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбу. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Відповідно до Хартії прав сім`ї, сім`я це щось більше, ніж просто правова, суспільна чи економічна одиниця, це спільнота любові і солідарності, це те місце, де зустрічаються різні покоління і допомагають один одному зростати у людській мудрості та узгоджувати індивідуальні права з іншими вимогами суспільного життя. Альтернативою шлюбу є конкубінат, тобто фактичне спільне проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Жінка та чоловік мають на це право і відповідно право на повагу до свого вибору з боку держави та суспільства. У справі «Джонстон проти Ірландії» (справа номер ECH-1986-S-006) було встановлено, що заявники прожили спільно близько 15 років. На цій підставі Європейський суд зробив висновок, що вони складали сім`ю, а тому мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом. Конституційне право на особисту свободу дає підстави для висновку про те, що людина має право сама вибирати форму організації свого сімейного життя. Закон не може їй цього диктувати, як і того, з ким людина має проживати однією сім`єю, за винятком лише певних обмежень, які сформульовані у статті 3 СК України. Верховний Суд України у справі №6-27745св08 від 11.03.2009р. зазначив «відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Таким чином саме постійне місце проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини є підставою для визнання спадкоємця таким, а не лише реєстрація місця його проживання за адресою місця проживання спадкодавця». Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у справі №6-15013св07 від 10.12.2008р., де вказано «відповідно до ч. 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини, він не заявив відмову про неї. Якщо спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, він повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини». Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Зі змісту наведених норм закону вбачається, що під постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем розуміється як факт безпосереднього проживання спадкоємця із спадкодавцем на момент його смерті, так і факт наявності у спадкоємця, на момент смерті спадкодавця, зареєстрованого у передбаченому законом порядку права на постійне проживання з останнім за однією адресою. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження N 14-283цс18) вказано, що «згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року у справі N 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна "член сім`ї" членами сім`ї є, зокрема, особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки» Частина 3 ст.1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не саму реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного. Згідно з ч.1ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Встановлення в судовому порядку факту проживання однією сім`єю необхідно заявнику для реалізації її спадкового права, як спадкоємця. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України). Отже, сторона посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести факти, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Суд оцінюючи надані письмові докази, покази свідків, дійшов висновку, що надані позивачем докази у їх сукупності, свідчать про доведеність факту спільного проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] , який помер [INFO] , з 31.12.2015р. по день його смерті [INFO] . Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved