Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування процедури продажу жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги змінила, змінені підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі, пояснивши, що 6.04.2007 року між позивачем АТ „Укрсиббанк" та первісним відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11138977000, відповідно до умов якого кредитор надав на умовах визначених цим договором позичальнику кредит в розмірі 169 950 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі у визначений договором строк до 6.04.2017 року згідно графіку погашення кредиту та сплачувати протягом 30 календарних днів відсотки за користування кредитом в розмірі 13,0% річних. Сторони домовились, що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за даним кредитним договором між АТ „Укрсиббанк" та [PERSON] був укладений договір іпотеки №51736 від 6.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. і зареєстрований у реєстрі за №1957. Відповідно до п.1.4.2 договору іпотеки іпотекодателем [PERSON] було передано іпотекодержателю АТ „Укрсиббанк" квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. 23.12.2005 року і зареєстрованого у реєстрі за №12892. Предмет іпотеки забезпечував в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань [PERSON] перед АТ „Укрсиббанк" за укладеним кредитним договором. Позивач виконав свої зобов`язання і передав [PERSON] вказану грошову суму, однак останній не здійснював платежів щодо погашення кредиту, чим порушив взяті на себе зобов`язання. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року було стягнуто зі [PERSON] на користь АТ „Укрсиббанк" заборгованість по кредиту. Дане рішення вступило в законну силу 14.05.2014 року. Однак вказане рішення продовжувалось не виконуватись боржником. Тому 22.05.2017 року банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року по цивільній справі №753/18618/20 [PERSON] було оголошено померлим з дати набрання рішення законної сили. Постановою Київського апеляційного суду від 29.08.2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року було залишено без змін і вступило в законну силу. Після оголошення [PERSON] померлим залишилось нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та невиконані кредитні зобов`язання в розмірі 286 789,25 доларів США та пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів в розмірі 2 439 276,15 грн. за договором про надання споживчого кредиту №11138977000 від 6.04.2007 року. Згідно відомостей з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 29.08.2022 року зареєстрованими в квартирі, що є предметом іпотеки, є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . АТ „Укрсиббанк" направив до Десятої Київської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців про погашення боргу та просив повідомити банк про коло спадкоємців померлого, їх частки у спадщині та про осіб, яким видані свідоцтва про право на спадщину. Листом від 23.09.2022 року Десята Київська державна нотаріальна контора повідомила, що за претензією Банку була заведена спадкова справа №996/2022 та при зверненні спадкоємців вимогу кредитора буде доведено до їх відома. Таким чином, зареєстровані в квартирі особи, які є дружиною та дітьми померлого, фактично прийняли спадщину на підставі ч.3, ст.1268 ЦК України, однак вони не отримують свідоцтва про право на спадщину. За таких обставин просить в рахунок погашення перед банком існуючої заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу його з прилюдних торгів. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, пояснивши, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Тому після оголошення [PERSON] померлим відповідач [PERSON] не є спадкоємцем першої черги в розумінні ст.1261 ЦК України і позовні вимоги щодо неї не підлягають задоволенню. Результатом вказаного є рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16.03.2017 року у цивільній справі №750/8790/15-ц за позовом ПАТ „Дельта Банк", як правонаступника АТ „Укрсиббанк", до [PERSON] про стягнення 929 871 грн. 18 коп. заборгованості за кредитним договором, в задоволенні якого було відмовлено. Підставою відмови у задоволенні позову був підпис у кредитному договорі, якій не належав [PERSON] , а іншій особі. Крім того, у відповідача та її представника викликає сумнів у наявності у позивача оригіналів договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки. Також згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора в повному обсязі, але в межах вартості майна, отриманого у спадщину. Наданий розрахунок заборгованості за кредитним договором значно перевищує вартість предмета іпотеки, тому не допускається прийняття боргів у більшому розмірі, ніж розмір успадкованого майна. Крім того, квартира, що виступає предметом звернення стягнення, була придбана не за кредитні кошти, а цільове призначення кредиту - на особисті потреби. Тобто, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки і подальшого можливого виселення відповідачів з квартири суд повинен вирішити питання про надання відповідачам іншого житла. За відсутності наявного такого житла вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає. За таких обставин просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судові засіданні не з`явився, про розгляд справи був неодноразово повідомлений судом належним чином, з заявами до суду про неможливість розгляду справи у його відсутність не звертався. Представник 3-тьої особи: служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судові засідання не з`явився, але у направленому поясненні до суду керівник органу висловив своє бачення щодо предмету спору і просив розглянути справу у відсутність свого представника (т.1, а.с.118-119). Крім того, керівник 3-ї особи двічі направляв до суду окремі листи, якими просив розглянути справу у відсутність свого представника та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства з максимальних врахуванням інтересів малолітньої дитини (т.2, а.с.150; т.3, а.с.75). Заслухавши представника позивача, представника відповідача [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи, оглянувши оригінали договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, суд вважає необхідним позов задовольнити частково з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як зазначає ч.1 та ч.3, ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. За приписами ч.1, ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1-3, ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Як регламентовано ч.1, ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Як встановлено судом, 6.04.2007 року між позивачем АТ „Укрсиббанк" та первісним відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11138977000, відповідно до умов якого кредитор надав на умовах визначених цим договором позичальнику кредит в розмірі 169 950 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі у визначений договором строк до 6.04.2017 року згідно графіку погашення кредиту (т.1, а.с.22-25; т.3, а.с.46-47) та сплачувати протягом 30 календарних днів відсотки за користування кредитом в розмірі 13,0% річних (п.1.1-1.2 договору). Сторони домовились (п.1.3 договору), що за умовами кредитного договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої з обставин, передбачених договором (т.1, а.с.14-21; т.3, а.с.42-45). За змістом ч.4-6, ст.3 Закону України „Про іпотеку" іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов`язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно ч.1, ст.33 Закону України „Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань за даним кредитним договором між АТ „Укрсиббанк" та [PERSON] був укладений договір іпотеки №51736 від 6.04.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. і зареєстрований у реєстрі за №1957 (т.1, а.с.26-29; 215-218; т.3, а.с.48-49). Відповідно до п.1.4.2 договору іпотеки іпотекодателем [PERSON] було передано іпотекодержателю АТ „Укрсиббанк" квартиру [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А.В. 23.12.2005 року і зареєстрованого у реєстрі за №12892 (т.1, а.с.136-137; 213-214). За п.1.2. договору іпотеки предмет іпотеки забезпечував в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань [PERSON] перед АТ „Укрсиббанк" за укладеним кредитним договором. Згідно звіту про оцінку двокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 19.10.2018 року ринкова вартість вказаного об`єкта нерухомості складає 1 773 786 грн., що за курсом НБУ еквівалентно 63 267 доларів США (т.1, а.с.186-210). Позивач виконав свої зобов`язання і передав [PERSON] вказану грошову суму кредиту, однак останній припинив 25.05.2010 року свої зобов`язання, а в подальшому не здійснював платежів щодо погашення кредиту (т.1, а.с.34-49; т.3, а.с.34-41), чим порушив взяті на себе зобов`язання. 31.01.2017 року позивач АТ „Укрсиббанк" направив [PERSON] вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором за фактичною адресою його місця реєстрації та за місцем знаходження предмету іпотеки (т.1, а.с.31-33), яку він отримав особисто 2.02.2017 року, про що свідчить копія рекомендованого листа зі зворотнім повідомленням поштового відділення (т.1, а.с.30). Згідно копії свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] , який народився [INFO] в м. Києві, батьками його є [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.95). За змістом копії свідоцтва про народження [NUMBER] [PERSON] , яка народилась [INFO] в м. Києві, батьками її є [PERSON] та [PERSON] (т.1, а.с.96). Як вбачається з довідки Ф-3 від 25.09.2017 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є [PERSON] , 1975 року народження, [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , 2008 року народження (т.1, а.с.97). Згідно ч.4, ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17.12.2013 року було стягнуто зі [PERSON] на користь АТ „Укрсиббанк" заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11138977000 від 6.04.2007 року в розмірі 629 421 грн. 49 коп. Дане рішення вступило в законну силу 14.05.2014 року, про що свідчить зміст виконавчого листа, виданого 18.09.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва (т.1, а.с.50-51). Однак вказане судове рішення не виконувалось боржником [PERSON] . Вказані вище обставини не заперечувались учасниками справи, тому суд вважає, що вони не підлягають доказуванню при розгляді даної справи в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. За таких обставин 22.05.2017 року банк звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1, а.с.2-59). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24.07.2015 року по цивільній справі №753/10805/15-ц за заявою Звізди [PERSON] [PERSON] було визнано безвісно відсутнім (т.1, а.с.89-90). В період розгляду даної цивільної справи рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року по цивільній справі №753/18618/20 [PERSON] було оголошено померлим з дати набрання рішення законної сили (т.2, а.с.105-108). Постановою Київського апеляційного суду від 29.08.2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року було залишено без змін і вступило в законну силу (т.2, а.с.109-111; т.3, а.с.28-30). Після оголошення [PERSON] померлим залишилось нерухоме майно: квартира [ADDRESS] та невиконані кредитні зобов`язання в розмірі 286 789,25 доларів США та пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів в розмірі 2 439 276,15 грн. за договором про надання споживчого кредиту №11138977000 від 6.04.2007 року. 15.09.2022 року АТ „Укрсиббанк" направив до Десятої Київської державної нотаріальної контори вимогу до спадкоємців про погашення боргу та просив повідомити банк про коло спадкоємців померлого, їх частки у спадщині та про осіб, яким видані свідоцтва про право на спадщину (т.2, а.с.112). Листом від 23.09.2022 року Десята Київська державна нотаріальна контора повідомила, що за претензією Банку була заведена спадкова справа №996/2022 та при зверненні спадкоємців вимогу кредитора буде доведено до їх відома (т.2, а.с.113). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №996/2022, вона була заведена Десятою Київською державною нотаріальною конторою 22.09.2022 року на підставі звернення АТ „Укрсиббанк" з вимогою до спадкоємців майна померлого [PERSON] (т.2, а.с.152-214). В матеріалах спадкової справи відсутні заяви спадкоємців про прийняття спадщини і видачу свідоцтва про право на спадщину. За змістом відповіді Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 4.07.2023 року за №101-5604/05 станом на 29.08.2022 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.97; т.2, а.с.33). Як передбачено ч.1, ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.08.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі припинення шлюбних відносин, нехтуванням [PERSON] сімейними цінностями та аморальною його поведінкою: перебуваючи в шлюбі, мав стосунки з іншою жінкою, а 17.12.2012 року пішов з сім`ї і сторони з того часу проживають окремо (т.1, а.с.87-88; т.3, а.с.82). Відповідно до ч.3-4, ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Таким чином, зареєстровані в спірній квартирі особи, які є колишньою дружиною, а на даний час законним представником неповнолітньої доньки та дітьми померлого [PERSON] , фактично прийняли спадщину на підставі ч.3, ст.1268 ЦК України, однак вони не звертались до нотаріального органу і не отримують свідоцтва про право на спадщину. Згідно ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст.525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як зазначає ч.1-2, ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. За приписами ч.1-3, ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Як встановлено судом, спадкоємці, знаючи про заборгованість спадкодавця перед позивачем, не повідомляють АТ „Укрсиббанк" про відкриття спадщини, не отримують свідоцтво про право на спадщину, не задовольняють вимоги кредитора шляхом сплати одноразовим платежем суми заборгованості за кредитним договором. За змістом ч.4, ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як вказує Постанова Верховного Суду від 18.09.2019 року по цивільній справі №640/6274/16-ц, враховуючи принцип змагальності цивільного процесу, який був закріплений у статті 60 ЦПК України 2004 року на час розгляду справи, та передбачав, що кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна. Як рекомендує п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 року №7 отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК є правом, а не обов`язком спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу. У Постанові Верховного Суду від 25.04.2018 року по цивільній справі №645/3265/13-ц йдеться, що відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами. Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв`язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим. Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов`язку в натурі. Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майноё яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося. Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд. Відповідно до статті 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов`язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору. Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту. Таким чином, суд вважає, що АТ „Укрсиббанк" на свій розсуд вибрав спосіб захисту, перебачений законом, і вправі вимагати з відповідачів саме звернення стягнення на предмет іпотеки суми заборгованості за кредитним договором, оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за кредитом та іншими нарахуваннями за кредитом, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них. Станом на 20.01.2017 року заборгованість позичальника перед банком становить 286 789,25 доларів США, з яких: 116 132,50 доларів США - кредитна заборгованість; 170 656,75 доларів США - заборгованість по відсоткам. Згідно п.7.1 договору про надання споживчого кредиту за порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісії, позичальник сплачує кредитору додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені. Заборгованість по сплаті пені за несвоєчасне погашення кредиту станом на 20.01.2017 року складає 2 439 276 грн. 15 коп., з яких: 983 692 грн. 99 коп. - пеня за прострочення сплати кредиту; 1 455 583 грн. 16 коп. - пеня за прострочення сплати процентів. Як зазначає ч.1, ст.37 Закону України „Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Аналізуючи доказі, зібрані у судовому засіданні в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в рахунок часткового погашення заборгованості [PERSON] перед Акціонерним товариством „Укрсиббанк" за Договором про надання споживчого кредиту №11138977000 від 6.04.2007 року, укладеного між АТ „Укрсиббанк" і [PERSON] , на підставі договору іпотеки від 6.04.2007 року року, укладенго між АТ „Укрсиббанк" і [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., зареєстрованого у реєстрі за №1957, за основним боргом і процентами в розмірі 286 789 доларів США 25 центів та пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів в розмірі 2 439 276 грн. 15 коп., необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; загальна площа 78,5 м2; житлова площа 33,9 м2, яка належала на праві власності [PERSON] , якого рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року оголошено померлим, Постановою Київського апеляційного суду від 29.08.2022 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 7.02.2022 року було залишено без змін, встановлено дату смерті [INFO] , та прийнята у спадщину [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] шляхом проведення прилюдних торгів на підставі Закону України «Про виконавче провадження» за ціною, що буде визначена при примусовому виконанні рішення суду, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на час проведення виконавчих дій. Відповідно до п.5-2 Прикінцевих положень Закону України „Про іпотеку" у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, зупиняється дія статті 37 (у частині реалізації права іпотекодержателя на набуття права власності на предмет іпотеки), статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки), статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти), статей 41, 47 (у частині реалізації предмета іпотеки на електронних торгах) цього Закону. Оскільки п.5-2 Прикінцевих положень Закону України „Про іпотеку" зупиняє в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування дію ст.37; 38; 40; 41; 47 цього Закону щодо нерухомого майна (нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, тому згідно п.2, ч.7, ст.265 ЦПК України необхідно відстрочити виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на вказаний термін. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки предмет позову задоволено судом частково, тому з відповідачів [PERSON] як законного представника неповнолітньої доньки [PERSON] та [PERSON] в рівних частках з кожного необхідно стягнути на користь Акціонерного товариства „Укрсиббанк" 3 654 грн. судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду з даним позовом, що було документально підтверджено.

Outcome: partial