Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

12.05.2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про розірвання іпотечного договору до ПАТ «Укрсоцбанк». В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що 14.09.2006 року між нею та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір № 431/058-ФО1. Відповідно до змісту цього ж договору, вона отримала 5 865, 00 дол. США з кінцевим терміном повернення коштів 11.09.2020 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 431/058-ФО1, 15.09.2006 року між нею та банком укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2006 року. Однак, з часом у зв`язку зі значним підвищенням курсу долара відносно гривні, не мала можливості повертати кредит у повному обсязі, вносила лише часткові платежі. А тому, у 2013 році виникла заборгованість. З моменту порушення нею зобов`язань за кредитним договором, у банку виникло право вимоги щодо стягнення всієї суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, банк свої права вимоги не заявив, а тому станом на час звернення до суду з цим позовом, банк пропустив строки позовної давності у три роки щодо стягнення з неї заборгованості та, відповідно, звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене, на думку, позивачки, є підставою для розірвання договору іпотеки. Просила розірвати іпотечний договір, укладений 15.09.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] 19.05.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 24.03.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». 27.09.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду по суті. 06.04.2023 року АТ «Сенс Банк» подано до суду письмові пояснення, відповідно до змісту яких, вони не визнали заявлені вимоги, просили відмовити у їх задоволенні. 14.04.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну відповідача АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». У судовому засіданні 23.02.2024 року сторони відсутні. Позивачка подала заяву про завершення розгляду справи за її відсутності, зазначивши, що підтримує свої вимоги, просила позов задовольнити. Відповідач, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, з будь-якими клопотаннями до суду не зверталися. Врахувавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог. Судом встановлено, що 14.09.2006 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено кредитний договір № 431/058-ФО1. Відповідно до п. п. 1.1., 1.1.1. зазначеного вище договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 5 865, 00 дол. США зі сплатою 13, 00 % річних та комісій, в розмірі та в порядку, визначених в Додатку № 1 до цього договору, що є його невід`ємною частиною; погашення кредиту буде здійснюватись до 15 числа (включно) кожного місяця, починаючи з жовтня 2006 року (останній платіж вересень 2020 року). З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 431/058-ФО1, 15.09.2006 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.09.2006 року (п. 1.1.). Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначає, що з часом у зв`язку зі значним підвищенням курсу долара відносно гривні, вона не мала можливості повертати кредит в повному обсязі, вносила лише часткові платежі, відповідно у 2013 році у неї перед банком виникла заборгованість. З моменту порушення зобов`язань за кредитним договором, у банку виникло право вимоги щодо стягнення всієї суми боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки. Однак, банк свої права вимоги не заявив, а тому станом на час звернення до суду з цим позовом, банк пропустив строки позовної давності у три роки щодо стягнення з неї заборгованості та, відповідно, звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначене, на думку, позивачки, є підставою для розірвання договору іпотеки, укладеного 15.09.2006 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та [PERSON] . Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (ст. 3 зазначеного Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями ст.37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним зі шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються ст. 267 ЦК України. Згідно з приписами ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку захистити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право судового захисту, тобто здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. Слід зазначити, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постановах від 27.03.2019 року у справі № 520/17304/15-ц (провадження № 14-94цс19), від 11.03.2021 року у справі № 727/7775/18 (провадження № 61-7478св19) у ЦК України та в Законі України «Про іпотеку» відсутня така підстава для припинення іпотеки як сплив позовної давності за вимогами кредитора за основним зобов`язанням. У цій справі Велика Палата Верховного Суду відхилила довід позивачки про відсутність у кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском позовної давності. Відповідно, пропуск строку позовної давності на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для розірвання іпотечного договору, що укладений 15.09.2006 року між [PERSON] та АКБСР «Укрсоцбанк». Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно ст. 77, ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). З огляду на вище викладене, позовні вимоги [PERSON] до АТ «Сенс Банк» про розірвання іпотечного договору, не підлягають задоволенню судом. За правилами ст. 141 ЦПК України, підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed