Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом та просила визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0002, що розташована за адресою: [ADDRESS] . що належала [PERSON] . Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5100 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0001, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] . Мотивувала позов тим, що [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належало на праві власності нерухоме майно, у тому числі: -житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] ; - 1/2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5100 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0001, що розташована за адресою [ADDRESS] ; - 1/2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0002, що розташована за адресою [ADDRESS] . 04.10.1999 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ліщинської сільської ради Скабою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №12. Відповідно до вищезазначеного заповіту, [PERSON] зробив таке розпорядження все своє майно: де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] (далі-Позивач). Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилися його дочка [PERSON] , тобто Позивач, син [PERSON] та дружина [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги після [PERSON] не залишилось. Враховуючи те, що [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все належне йому майно Позивачу, Позивач як спадкоємець за заповітом має право успадкувати всю спадщину, яка залишилась після батька [PERSON] , в тому числі і земельних ділянок за адресою [ADDRESS] . На даний час інші спадкоємці [PERSON] , а саме дружина [PERSON] померла [INFO] , син [PERSON] помер [INFO] . Після смерті сина [PERSON] залишились його спадкоємці першої черги, а саме діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом Згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Виходячи положень п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України та враховуючи те, що правовідносини щодо спадкування спадщини [PERSON] продовжують існувати, то цих правовідносин може бути застосовано норми Цивільного кодексу України Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 529 Цивільного кодексу УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після відкриття спадщини [PERSON] . Позивач у встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року шестимісячний строк не подавала заяви про прийняття спадщини, однак протягом шести місяців фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме користування спадковим майном, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Згідно зі ст.1297 Цивільного кодексу України право власності на спадкове майно надувається шляхом отримання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Для оформлення спадкових прав після батька [PERSON] . Позивач звернулася до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної контори Київської області. Однак, державним нотаріусом Кагарлицької районної державної контори Київської області було відкрито спадкову справу не після батька [PERSON] , а після матері [PERSON] . При цьому, нотаріусом не було роз`яснено про те, що Позивач як спадкоємець за заповітом успадковує всю спадщину батька [PERSON] та для оформлення її спадкових прав їй необхідно встановити факт прийняття спадщини після батька [PERSON] . Замість заведення спадкової справи після батька [PERSON] та видачі Позивачу свідоцтва про право на спадину як спадкоємцю по заповіту, нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за законом після матері [PERSON] . Зокрема, свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину житлового будинку було видано Позивачу та її брату [PERSON] . Хоча, на думку Позивача, саме вона мала право на успадкування всієї спадщини батька [PERSON] як спадкоємець за заповітом, який фактично прийняв його спадщину. Відтак, права Позивача були порушені внаслідок того, що фактично згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , вона отримала меншу частку спадщини, ніж належить їй за заповітом після батька [PERSON] . У зв`язку з викладеним, Позивач звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2022 р. у справі №368/1056/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування - задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2004 р. видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2022 р. у справі №368/1056/21 має преюдиційне значення для даної справи. Зазначеним рішенням визнано, що «позивач як спадкоємець за заповітом та одночасно спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном», а також те, що «Позивач мала право на успадкування всієї спадщини батька [PERSON] як спадкоємець за заповітом, який фактично прийняв його спадщину». Отже, дані обставини є встановленими. Разом з тим, на час розгляду справи №368/1056/21 в Кагарлицькому районному суді Київської області, до складу позовних вимог не було включено вимоги про визнання за Позивачем права власності на 1/2 земельних ділянок з кадастровими номерами 3222285201:02:307:0001 та 3222285201:02:307:0002, право власності на які належали померлому [PERSON] , які він отримав в порядку приватизації у зв`язку із спадкуванням частини житлового будинку. На даний час, у зв`язку з визнанням за Позивачем права власності на житловий будинок, виникла необхідність у визнанні за Позивачем права власності на 1/2 зазначених земельних ділянок. Відповідно до частин першої та третьої статті 120 Земельного кодексу України>> разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на об 'єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду). об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. У правовому висновку щодо виключної правової проблеми у постанові від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17 (провадження №14-47цс20), дійшла висновку про те, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма статі 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Із аналогічних підстав щодо автоматичного переходу права власності на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди виходить Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі №200/606/18, звертаючи увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності. Нерухомістю згідно зі ст. 181 ЦК є земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відтак, основоположним для поняття нерухомості є зв`язок із земельною ділянкою, адже лише земельна ділянка є нерухомістю у класичному розумінні цього поняття. Тому має бути забезпечено відповідний правовий зв`язок між земельною ділянкою та розташованою на ній нерухомістю (будинком, будівлею, спорудою). Таким чином, Позивач, яка згідно з рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2022 р. у справі №368/1056/21 набула у власність житловий будинок, має право на отримання 1/2 частину земельної ділянки під ним для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0002, а також 1/2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5100 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0001. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має з`ясовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Отже, з метою захисту прав Позивача на земельні ділянки, що нерозривно пов`язані із житловим будинком, за Позивачем слід визнати право власності на 1/2 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,5100 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0001 та 1/2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га з кадастровим номером 3222285201:02:307:0002, що розташовані за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та представник позивача - адвокат Клапчук Ф.П. позов підтримали та просили задоволити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися і проведено розгляд справи у їх відсутність. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . За життя [PERSON] належало на праві власності нерухоме майно : - житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . 04.10.1999 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ліщинської сільської ради Скабою В.І. та зареєстрований в реєстрі за №12. Відповідно до вищезазначеного заповіту, [PERSON] зробив таке розпорядження все своє майно: де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право заповів [PERSON] (далі-Позивач). Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишилися його дочка [PERSON] , тобто Позивач, син [PERSON] та дружина [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги після [PERSON] не залишилось. Враховуючи те, що [PERSON] було складено заповіт, яким він заповів все належне йому майно Позивачу, Позивач як спадкоємець за заповітом має право успадкувати всю спадщину, яка залишилась після батька [PERSON] , На даний час інші спадкоємці [PERSON] , а саме дружина [PERSON] померла [INFO] , син [PERSON] помер [INFO] . Після смерті сина [PERSON] залишились його спадкоємці першої черги, а саме діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 524 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом Згідно ст. 548 Цивільного кодексу УРСР 1963 року (який діяв на час відкриття спадщини [PERSON] ) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Згідно ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Виходячи з положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини або фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Після відкриття спадщини [PERSON] позивач у встановлений ст. 549 Цивільного кодексу УРСР 1963 року шестимісячний строк не подавала заяви про прийняття спадщини, однак протягом шести місяців фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а саме користування спадковим майном, житловим будинком та присадибною земельною ділянкою. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2022 р. у справі №368/1056/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування - задоволено. Встановлено факт, що має юридичне значення, а саме факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 18.12.2004 р. видані державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Воловенко Р.П. [PERSON] та [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , в порядку спадкування після [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 04.10.2022 р. у справі №368/1056/21 має преюдиційне значення для даної справи. Зазначеним рішенням визнано, що «позивач як спадкоємець за заповітом та одночасно спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після свого батька [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном», а також те, що «Позивач мала право на успадкування всієї спадщини батька [PERSON] як спадкоємець за заповітом, який фактично прийняв його спадщину». Отже, дані обставини є встановленими. Рішенням сесії Ліщинської сільської ради Кагарлицького району Київської області від 17.08.2016 року затверджено технічну документацію із землеустрою і передано у спільну часткову власність ( по кожному ) із земель комунальної власності Ліщинської сільської ради земельної ділянки [PERSON] та [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер 3222285201:02:307:0002 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,51 га кадастровий номер 3222285201:02:307:0001 які знаходяться за адресою [ADDRESS] . Згідно ст. 120,125,126 ЗК України із змінами , внесеними згідно із Законом від 20.12.2001 року які діяли на час відкриття спадщини передбачено слідуюче: Стаття 120 ЗК України. 1. При переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. 2. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. 3. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. 4. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. 5. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Стаття 125 ЗК України. 1. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. 2. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. 3. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державноїреєстрації забороняється. Стаття 126 ЗК України. 1. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. 2. Право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону. Відповідно до ст. 81 ч.1 ЦПК України позивач не надав доказів , що власником земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку , господарських будівель і споруд площею 0,25 га кадастровий номер 3222285201:02:307:0002 та для ведення особистого селянського господарства площею 0,51 га кадастровий номер 3222285201:02:307:0001 був спадкодавець [PERSON] , а тому вказане майно не є спадковим і позивач не має права спадкувати вказаного майна з підстав , вказаних в позові, а також не має права на отримання у власність вказаного майна при переході права власності на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] . . Згідно п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 5 Перехідних положень Цивільного кодексу України правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. ЦК України набрав чинності 1.01.2004 року і спадщина відкрилась та була прийнята позивачем до набрання чинності цим кодексом. В задоволенні позову відмовити повністю.

Outcome: dismissed