Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог, позиція позивача 16.11.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ФОП [PERSON] про розірвання трудового договору. В обгрунтування\~позову посилається\~на те,\~що 03.04.2013\~року між\~нею та\~ФОП [PERSON] \~було укладено\~трудовий договір,\~який зареєстрований\~в Хмельницькому\~міському центрі\~зайнятості за\~№22231300860\~від 03.04.2013\~року,\~відповідно до\~умов якого\~вона зобов`язалася\~виконувати обов`язки\~бухгалтера,\~а відповідач\~-\~оплачувати працю\~та надавати\~оплачувану відпустку\~згідно умов\~трудового законодавства\~України.\~02.06.2022\~року у\~неї народились\~діти,\~а тому\~відповідно до\~наказу №6\~від 02.06.2022\~року вона\~перебуває у\~відпустці по\~догляду за\~дитиною до\~досягнення нею\~трьох років.\~Окрім того,\~у зв`язку\~із сімейними\~обставинами та\~введенням на\~території України\~воєнного стану,\~переїхала з\~м.\~Хмельницький на\~нове місце\~проживання до\~м.\~Шепетівка Хмельницької\~області,\~а тому\~повідомила відповідача\~про те,\~що з\~10.08.2023\~року бажає\~розірвати трудовий\~договір,\~укладений між\~ними. При неодноразових спробах самостійно зв`язатись з ФОП [PERSON] з приводу питання звільнення, ніяких відповідей з її сторони не отримувала. 31.07.2023 року на адресу відповідача направила заяву про звільнення та супровідний лист, в якому просила звільнити її з роботи за власним бажанням, а 08.08.2023 року направила також заяву про звільнення та додатки до неї у месенджері в додатку «Viber», однак ФОП [PERSON] поштове відправлення не отримала, через що 22.08.2023 року воно було повернути відправнику. Оскільки припинити трудові відносини з ФОП [PERSON] у добровільному порядку не можливо, просить суд розірвати з 10.08.2023 року безстроковий трудовий договір, укладений 03.04.2013 року між нею та ФОП [PERSON] на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, зобов`язати ФОП [PERSON] видати наказ про її звільнення з роботи з 10.08.2023 року на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис в трудову книжку та провести повний розрахунок. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій позов підтримала в повному обясязі. Позиція відповідача Відповідач - ФОП [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у порядку ч. 3 ст. 211 ЦПК України подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, у якій позов визнала, проти задоволення позовних вимог в частині розірвання трудового договору з [PERSON] не заперечувала, у зв`язку з чим просила стягнути з неї лише 50 % судового збору; у зв`язку із складним матеріальним становищем та доглядом за хворою мамою, просила зменшити витрати на правову допомогу. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі \~ \~ \~ \~Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 21.11.2023 року позовну заяву залишино без руху та надано позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків, які у встановлений судом строк було усунуто. \~ \~ \~ \~Ухвалою Шепетівського\~міськрайонного суду\~Хмельницької області\~від 24.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження о 10 год 00 хв 05.01.2024 року, який за клопотанням відповідача ФОП [PERSON] відкладався до 13 год. 00 хв. 30.01.2024 року та до 09 год. 00 хв. 27.02.2024 року. У зв`язку з неявкою учасників справи, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановлені судом фактичні обставини, з посиланням на докази Судом встановлено, що 03.04.2023 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено трудовий договір, відповідно до умов якого працівник зобов`язується виконувати обов`язки бухгалтера, а фізична особа зобов`язується оплачувати працю працівника у розмірі не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, договір є безстроковим та таким, що укладається на невизначений строк, що стверджується формою трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 03.04.2013 року, зареєстрованого в Хмельницькому міському центрі зайнятості за №22231300860 від 03.04.2024 року. З даних\~свідоцтва про\~шлюб серії\~ [NUMBER] ,\~виданого 10.10.2018\~року Хмельницьким\~міським відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Головного\~територіального управління\~юстиції у\~Хмельницькій області,\~слідує,\~що позивач\~ [PERSON] 10.10.2018 року вступила в зареєстрований шлюб з [PERSON] , після чого почала носити прізвище « [PERSON] ». \~ \~ \~ \~Від шлюбу має двох малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , виданих 11.06.2022 року відділом державної реєстрації актів у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). З витягу з реєстру територіальної громади №2023/009595461 від 22.11.2023 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] , та в даний час фактично проживає по [ADDRESS] . 31.07.2023 року позивач [PERSON] засобами поштового зв`язку направила на адресу відповідача ФОП [PERSON] заяву про звільнення та лист, в яких просила звільнити її з роботи за власним бажанням з 10.08.2023 року у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та необхідністю догляду за дітьми до досягнення ними 14-річного віку; розірвати трудовий договір від 03.04.2013 року, укладений між ними на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України; належним чином оформити всі необхідні документи, здійснити реєстрацію розірвання трудового договору у відповідному центрі зайнятості та провести повний розрахунок та виплату компенсації за всі дні невикористаної відпустки. 08.08.2023 року позивач повторно звернулась із заявою про звільнення до відповідача, надіславши її засобами електронного зв`язку, однак і на цю заяву відповіді не отримала. 22.08.2023 року [PERSON] повернуто без вручення поштове відправлення, адресоване ФОП [PERSON] . Вказане підтверджується даними: заяви [PERSON] про звільнення та супровідного листа від 31.07.2023 року, фіскального чека від 31.07.2023 року, конверта з описом вкладення на ім`я ФОП [PERSON] від 31.07.2023 року, поштової накладної №3040503148768 від 31.07.2023 року, скрін-шотів переписки у додатку «Viber» від 08.08.2023 року, роздруківки трекінгу поштового відправлення з веб-сайту Укрпошти. Вказані вище обставини також визнані сторонами, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Застосовані норми права Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом частини 1 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 24 КЗпП України, додержання письмової форми є обов`язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. \~ \~ \~ \~У пункті 4 частини першої\~статті 36 КЗпП України\~визначено, що однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Згідно ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 ст. 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ст.ст. 12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Мотиви та висновки суду З`ясувавши думки учасників справи, викладенні у письмових заявах, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] була прийнята на посаду бухгалтера та перебувала у трудових відносинах з ФОП [PERSON] на підставі трудового договору від 03.04.2013 року, зареєстрованого в Хмельницькому міському центрі зайнятості за №22231300860 від 03.04.2024 року. З поданої позивачем заяви від 31.07.2023 року вбачається, що остання просила звільнити її за власним бажанням з 10.08.2023 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України у зв`язку з переїздом на нове місце проживання та необхідністю догляду за дітьми до досягнення 14-річного віку, однак відповідач жодним чином не відреагувала на заяви позивача про розірванню трудового договору. Станом на час звернення до суду із позовом та розгляду справи судом трудовий договір не був розірваний, а трудові відносини не були припинені. Відповідно до трудового законодавства України будь-який працівник, має право звільнитися за власним бажанням. Розірвання трудового договору за статтею 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Правове значення для припинення трудового договору має письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Суд зауважує, що добросовісна поведінка суб`єкта господарювання передбачає забезпечення ним отримання кореспонденції за адресою його місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Неналежне виконання господарських зобов`язань ФОП [PERSON] не може бути підставою для звільнення суб`єкта господарювання від розгляду звернень працівників, у тому числі позивача, оскільки у даному випадку це є гарантією передбаченою статтею 43 Конституції України (право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується). Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07.07.2004 р. №14-рп/2004, від 16.10.2007 р. №8-рп/2007 та від 29.01.2008 р. №2-рп/2008 зазначав, що визначене ст. 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Законодавством України визначено право особи вільно обирати собі місце роботи та припиняти трудові відносини за власним бажанням, будь-яких обмежень не допускається, оскільки це порушує невід`ємне право особи на вільний вибір праці. \~ \~ \~ \~Із матеріалів справи суд установив, що позивач вчинив, передбачені ст. 38 КЗпП України дії, необхідні для припинення трудових відносин, однак трудовий договір не був розірваний. \~ \~ \~ \~Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний ним спосіб захисту направлений на відновлення його трудових прав, гарантованих Конституцією України та КЗпП України, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання трудового договору з ініціативи працівника на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 10.08.2023 року підлягають до задоволення, оскільки в позасудовому порядку позивач позбавлений іншої можливості скористатися своїм правом на звільнення за власним бажанням. Відповідно до ст. 47 КЗпП роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 48 КЗпП облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України. Таким чином вимоги про зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення з роботи [PERSON] з 10.08.2023 року на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, внести відповідний запис в трудову книжку та провести повний розрахунок теж підлягають до задоволення. Враховуючи вищевикладене та диспозитивність цивільного судочинства, визнання позову відповідачем, що не суперечить закону, не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб, суд вважає необхідним позов задовольнити у повному обсязі. Судові витрати Відповідно до\~положень ч.\~1,\~п.п.\~1,\~2\~ч.\~3\~ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ст. 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу суд приймає до уваги норми ч.ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України щодо співмірності витрать на професійну правничу допомогу з: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У постанові Великої Палати від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц наголошено на тому, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких підтверджується копіями: договору про надання правової допомоги №1-11/10/23 від 11.10.2023 року, додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги №1-11/10/23 від 11.10.2023 року, платіжної інструкції №9322-1549-1248-6159 від 27.10.2023 року про оплату послуг за надання правової допомоги згідно рахунку №1-11/10/23 від 11.10.2023 року та складає 5000 грн, суд враховує клопотання відповідача ФОП [PERSON] про зменшення розміру таких витрат і виходить з того, що затрати часу на підготовку та подання позовної заяви про розірвання трудового договору в розмірі 5000 гривень є завищеними, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в сумі 2500 грн. При зверненні до суду позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 1073,60 грн згідно платіжної інструкції № 9324-0431-3364-2929 від 15.11.2023 року та в розмірі 1073,60 грн згідно платіжної інструкції № 9324-8404-7297-2082 від 23.11.2023 року. Відповідно до\~ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст.\~142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. А тому, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України\~суд вважає за необхідне 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову повернути позивачу з державного бюджету, а 50 відсотків стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі 12, 81, 259, 263-265, 280, 281 ЦПК України, суд -

Outcome: approved