Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

В жовтні 2022 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з цивільним позовом до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 05.09.2009 року по 09.11.2011 року. За час перебування сторін у шлюбі ними прибдано 3/4\~ частки квартири [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано за позивачем. Отже відповідачці належить 3/8 частини вищевказаної квартири, однак, між сторонами постійно виникають суперечки щодо порядку користування квартирою, внаслідок чого вони позбавлені можливості вільно володіти спільним майном, також відповідачка перешкоджає позивачу вільного доступу для користування квартирою, а тому, позивач просить суд встановити порядок користування квартирою наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлові кімнати площею 17.1 кв.м. та 10,2 кв.м., а також лоджію 2,3 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,8 кв.м. та лоджію 1,5 кв.м.; залишити у спільному користуванні сторін кухню площею 8,2 кв.м., ванну 2,7 кв.м., туалет 1,4 кв.м., коридор 4,5 кв.м., передню 3,3 кв.м., кладову 1,0 кв.м. Окрім того, за час зареєстрованого шлюбу сторонами придбано автомобіль марки Hyundai Elantra 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за [PERSON] . Зазначає, що домовленості про порядок поділу автомобіля між сторонами досягнуто не було, а тому просить суд визнати автомобіль марки Hyundai Elantra 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] спільним майном [PERSON] та [PERSON] ; виділити автомобіль марки Hyundai Elantra 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER] у власність [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля в сумі 168 764 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.10.2022 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 05.12.2022 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалую суду від 23.03.2023 року\~ прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та об`єднати її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та поділ спільного майна подружжя. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2023 року первісний позов [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя було задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 3/4\~ частки квартири [ADDRESS] . Поділено спільне сумісне майно, набуте в період шлюбу, та визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Постановою Київського апеляційного суду від 26.09.2023 року рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від\~ 28 квітня 2023\~ року в частині\~ залишення\~ без розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про встановлення\~ порядку\~ користування\~ квартирою\~ та поділ\~ спільного\~ майна\~ подружжя було скасовано. Справу\~ в частині\~ позовних вимог [PERSON] до [PERSON] \~\~ про встановлення\~ порядку\~ користування\~ квартирою\~ та поділ\~ спільного\~ майна\~ подружжя направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 07.12.2023 року матеріали справи були передані судді Кошель Б.І. для розгляду. Ухвалою судді від 11 грудня 2023 року\~ прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] \~ до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою та поділ спільного майна подружжя та призначено судове засідання у справі. Позивач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Судом 02.02.2024 року за вх..№6470 отримано заяву про\~ зменшення позовних вимог за підписом представника позивача адвоката Глушенко В.В., в якій останній просив стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2 частки автомобіля в сумі 122403,50 грн. Інші позовні вимоги залишає без змін. Також, судом 02.02.2024 року за вх..№6469 отримано заяву, в якій представник позивача просив розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Судом 02.02.2024 року за вх..№6468 отримано заяву, в якій представник відповідача адвокат Коннова Н.І., просила\~ розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, сторона відповідача визнає в повному обсязі. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так судом встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 листопада 2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 05 вересня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1123, розірвано, що підтверджується відповідним рішенням. В період шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим 26 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області. 07 квітня 1995 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Білоцерківською міською радою Київської області [PERSON] набув право власності на 1/4 частку квартири за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається із матеріалів справи, перебуваючи у шлюбі, [PERSON] за згодою дружини [PERSON] було придбано 3/4 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу частки квартири, посвідченим державним нотаріусом Другої білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С., зареєстрованим в реєстрі за №2-5265. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.04.2023 року визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] 3/4\~ частки квартири [ADDRESS] . Поділено спільне сумісне майно, набуте в період шлюбу, та визнано за [PERSON] право власності на 3/8 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . Як встановлено судом, позивач є власником 5/8 частки квартири, а відповідачу належить 3/8 частки. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомо майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.09.2022 року за № 309797471, трикімнатна\~ квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 65 кв.м., житлова площа 40,1 кв.м.,\~ розташована на 3-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з: житлові кімнати 17,1 кв.м., 10,2 кв.м., 12,8 кв.м., кухня -8,2 кв.м., ванна 2,7 кв.м., туалет 1,4 кв.м., коридор 4,5 кв.м., передня 3,3 кв.м., кладова 1,0 кв.м., дві лоджії 2,3 кв.м., 1,5 кв.м.\~ Позивачем зазначено, що між ним та відповідачем постійно виникають спори та непорозуміння щодо порядку користування квартирою, унаслідок чого вони фактично позбавлені можливості володіти та користуватися належною їм часткою у спільному майні. При вирішенні спору щодо встановлення порядку користування квартирою суд виходить з наступного. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа № 6-1500 цс15). Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно з п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. А відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивачка, як співвласник квартири, вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, відповідач не заперечує щодо запропонованого варіанту користування квартирою, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв.м. та житлову кімнату площею 10,2 кв.м., лоджію площею 2,3 кв.м.; виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 12,8 кв.м. та лоджію площею 1,5 кв.м.; залишити у спільному користуванні сторін кухню площею 8,2 кв.м., ванну площею 2,7 кв.м., туалет площею 1,4 кв.м., коридор площею 4,5 кв.м., передню площею 3,3 кв.м., кладову площею 1,0 кв.м. Щодо позовних вимог\~ про визнання автомобіля марки «HYUNDAI ELANTRA» 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] спільними майном [PERSON] та [PERSON] , виділення автомобіля у власність [PERSON] та стягнення\~ з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію 1/2\~ частки автомобіля в сумі 122403,50 грн. суд зазначає наступне. Так, судом встановлено, що в\~ період шлюбу, 14 березня 2019 року, сторонами було придбано автомобіль марки «HYUNDAI ELANTRA» 2013 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Автомобіль зареєстровано за відповідачем. Відповідно до звіту про оцінку майна КТЗ від 13.01.2023 року, ринкова вартість об`єкта оцінки КТЗ легкового автомобіля\~ - HYUNDAI ELANTRA (рік випуску 2013), реєстраційний № - [NUMBER] , становить 244807,00 грн. (двісті сорок чотири тисячі вісімсот сім грн.. 00 коп.). Положеннями статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). Тлумачення статей 60, 61 СК України дає підстави для висновку, що спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Зазначені норми сімейного законодавства свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року в справі № 6-843цс17, Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз указаних норм свідчить про те, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України, в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2022 року у справі № 373/185/21. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (постанова Верховного Суду від 16.01.2023 року в справі № 754/3132/16-ц (провадження № 61-5956св22)). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Так, суд встановив, що не заперечувалося сторонами у справі, що спірний автомобіль набуто сторонами під час перебування у шлюбі, тому зазначене майно, виходячи з приписів статті 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя. Враховуючи те, що спірний автомобіль є неподільною річчю, перебуває у користуванні відповідача [PERSON] , а позивач [PERSON] не претендує на те, щоб автомобіль залишити собі та дав згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку у праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача, суд дійшов висновку про можливість застосування положень частини четвертої статті 71 СК України й присудження [PERSON] грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності подружжя на автомобіль, а саме вартості 1/2 частки у розмірі 122403,50 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В свою чергу, за правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов задовольнити. Відповідно до п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. При зверненні до суду, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4664,84 грн. Згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 2332,42 грн. сплаченого при поданні позову у розмірі 4664,84 грн., а іншу частину судового збору в розмірі 2332,42 грн. стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved