Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), [PERSON] , [PERSON] за участю третьої особи Акціонерного товариства «БТА Банк» про зняття арешту з майна. Свої вимоги мотивував тим, що 01 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 1132651700, в забезпечення виконання якого 01 квітня 2001 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 81710, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . 17 червня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (а.с. 13-15) та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 1132651700 від 01 квітня 2020 року та договором іпотеки № 81710 від 01 квітня 2020 року перейшло до позивача. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна 05 жовтня 2021 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору № 81710 від 01 квітня 2008 року. На вказану квартиру накладено арешти на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3022/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10252987 та постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3023/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10253339. У зв`язку з чим просить зняти арешти з квартири [ADDRESS] , накладені постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3022/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10252987 та постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3023/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10253339. Ухвалою суду від 10 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено її розгляд проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року у задоволенні клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 01 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 1132651700, в забезпечення виконання якого 01 квітня 2001 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір іпотеки № 81710, відповідно до умов якого відповідач передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 19-27, 28-31). 17 червня 2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (а.с. 13-15) та позивачем укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого право вимоги за кредитним договором № 1132651700 від 01 квітня 2020 року та договором іпотеки № 81710 від 01 квітня 2020 року перейшло до позивача (а.с. 19-27, 28-31). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон та відчуження об`єктів нерухомого майна 05 жовтня 2021 року за позивачем зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі іпотечного договору № 81710 від 01 квітня 2008 року. На вказану квартиру накладено арешти на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3022/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10252987 та постанови Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3023/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10253339 (а.с. 16-18). Позивач просить зняти арешти з квартири [ADDRESS] , накладені постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3022/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10252987 та постановою Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві № 3023/10 від 15 вересня 2010 року, запис № 10253339. Підставою для задоволення позовних вимог позивач зазначає про порушення його права користування та розпорядження майном, як власника спірної квартири. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень. Представник відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки виконавчий документ повернуто стягувачу, а виконавчі провадження знищено за закінченням терміну зберігання (а.с. 73-76). Представник третьої особи не скористався своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (а.с. 109-113). За правилами ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вигадах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають г касі боржника або надходять бо неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 40 вищезазначеного Закону про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Також ч. 1 cт. 59 цього ж закону зазначає, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. Відповідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 1 ст. 317 ЦК України зазначає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ч. 1,2 ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Непорушність права власності регулюється ст. 321 Цивільного кодексу України та зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, відповідно до ч. 1,2 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усі суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на спірну квартиру порушує право користування та розпорядження позивача правом власності, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Суд також вважає неналежним відповідачем Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), виходячи з такого. У пункті 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» судам роз`яснено, що вимоги сторони виконавчого провадження про зняття арешту з майна розглядаються не у позовному провадженні, а як оскарження рішення державного виконавця про оцінку майна в процесуальному порядку, передбаченому розділом VІІ ЦПК України, оскільки є процесуальною дією державного виконавця незалежно від того, яка конкретно особа (сам державний виконавець, залучений ним суб`єкт оціночної діяльності чи особа, яка рецензувала звіт про оцінку майна) здійснювала відповідні дії, так як виконавчо-процесуальні відносини виникли між сторонами виконавчого провадження та державним виконавцем і між державним виконавцем та суб`єктом оціночної діяльності. Вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Отже, суд звертає увагу на те, що зі змісту пред`явленого позову не вбачається спору між сторонами про право власності (володіння, користування розпорядження) на майно, на яке накладено арешт, і таке право позивача ніким не оспорюється. Частина перша статті 16 Цивільного кодексу України регламентує, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач (ч. 1 ст. 48 ЦПК України). Позивачем є особа, яка через суд пред`являє матеріально - правову вимогу до відповідача (порушника права позивача). Відповідачем, відповідно, є особа, яка має відповідати за позовом, тобто особою, яка порушила право позивача, про захист якого позивач просить суд, та до якої власне звернуто матеріально - правову вимогу позивача. Предметом позову, який на даний час перебуває в провадженні суду, є зняття арешту з нерухомого майна, що на праві власності належить позивачу. Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (Закон України «Про виконавче провадження). Тому суд приходить висновку про задоволення позовних вимог про зняття арешту з майна до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та відмову у задоволенні позову до відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) . Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. При поданні позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 5 368 грн відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" (а.с. 12). Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів [PERSON] , [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 2684,00 грн (5 368 грн/2) з кожного.

Outcome: partial