Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

06.11.2023 року в провадження судді Заставнівського районного суду Чернівецької області в порядку ч.1 ст.31 ЦПК України надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання втративши право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] . Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] за вказаною адресою більше трьох років не проживає, особистих речей не зберігає, а отже втратив право користування будинком. Ухвалою Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08.11.2023 року відкрито провадження у справі, призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Ухвалою судді Заставнівського районного суду Чернівецької області від 22.11.2023 року підготовче провадження у справі закрито, призначено її розгляд. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Петрунько І.А. в судове засідання не з`явилися, подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову. Проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідач до судового засідання повторно не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов визнав. Ухвалою суду від 26.02.2024 року відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позову, продовжено розгляд справи. За відсутності сторін, розгляд справи проведено без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.06.2008 року. 15.05.2010 року, тобто під час перебування у шлюбі, позивачка придбала житловий будинок [ADDRESS] за договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу, реєстрацій номер 1283. Відповідно до ч.1\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Зміст права власності включає право володіння, користування та розпоряджання майном (ст.317 ЦК України). Отже, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. А тому, за наявності в сімейному законодавстві презумпції спільної власності подружжя, не має значення за ким зареєстровано право власності на таке майно, право на майно існує і в тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Вищевказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна не містить зазначень про те, що набуте майно є особистою власністю дружини. А тому, той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.\~Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.1, 2\~ст.369 ЦК України). Відповідно до\~ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 2 ст.405 ЦК України дійсно передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. І на підтвердження обставини, що відповідач більш ніж рік не проживає у будинку [ADDRESS] позивачкою надано акт обстеження умов проживання від 27.06.2023 року, згідно якого відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає останні три роки. Проте, як зазначалося, положення ст.405 ЦК України стосуються члена сім`ї власника майна. В ході ж розгляду справи, суд дійшов висновку, що окрім того що [PERSON] є членом сім`ї власника, він є ще й співвласником будинку [ADDRESS] , а отже його права не обмежуються правом користування, а є більш ширшими та включають в себе право володіння, та смільного розпорядження цим майном, що, до того ж, не залежить від місця його проживання. Враховуючи викладене, а саме, що будинок [ADDRESS] належить сторонам на праві спільної сумісної власності, права відповідача, в даному випадку, захищені положеннями ст.369 ЦК України, а тому на нього не розповсюджуються правовідносини, що стосуються права володіння чужим майном, зокрема, положення ст.405 ЦК України. За таких обставин, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання втративши право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS] слід відмовити. У зв`язку з відмовою в позові, понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed