Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

адвокат Дідик Ігор Миколайович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. В обґрунтування позову представник позивача вказав, що 30.01.2023 народний депутат України [PERSON] на власній сторінці в соціальній мережі Facebook, розмістив відео з назвою «[INFO]» (відеозапис та протокол огляду та прослуховування відеозапису досліджуваних розмов із текстовим відтворенням їх змісту стенограмою № 1 від 13.03.2023, складений адвокатом Дідиком І.М. в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», додається). У вказаному відео його автор робить вислови, які через свій зміст та внаслідок непрямого посилання на посаду, носять негативний характер у відношенні народного депутата України [PERSON] , який обіймає посаду голови Комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки, оборони та розвідки. Зокрема, вислови [PERSON] містили наступні стверджувальні факти щодо позивача, які не відповідають дійсності, створені з умислом розповсюдити неправдиву негативну інформацію щодо останнього, принизити його честь, гідність, ділову репутацію з метою дискредитувати його в очах суспільства і виборців, а саме: «[INFO]»; «[INFO]; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]». 06.02.2023 народний депутат України [PERSON] на власній сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив відео з сесійної зали Верховної Ради України, на якому присутній народний депутат України [PERSON] (відеозапис та Протокол огляду та прослуховування відеозапису досліджуваних розмов із текстовим відтворенням їх змісту стенограмою № 2 від 13.03.2023, складений адвокатом Дідиком Ігорем Миколайовичем в порядку п. 7 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», додається). У вказаному відео його автор робить вислови, які через свій зміст також носять негативний характер у відношенні народного депутата України [PERSON] , який обіймає посаду Голови Комітету Верховної Ради з питань національної безпеки, оборони та розвідки. Зокрема, вислови [PERSON] містили наступні стверджувальні факти щодо позивача, які не відповідають дійсності, створені з умислом розповсюдити неправдиву негативну інформацію щодо останнього, принизити його честь, гідність, ділову репутацію з метою дискредитувати його в очах суспільства та виборців, а саме: «[INFO].»; « [INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].». Враховуючи зміст промови [PERSON] , зафіксованої на відео, опублікованого 06.02.2023, а також підпису під таким відео в мережі Facebook, в яких він відсилає аудиторію до відео, опублікованого раніше, тобто 30.01.2023, необхідно розглядати промови на цих відео як єдине ціле. Зазначені вислови за своїм змістом не висвітлюють суб`єктивну думку автора, а фактично звинувачують позивача у вчиненні злочинів, що не відповідає дійсності та є інформацією, яка завдає шкоди честі, гідності і діловій репутації позивача. Посилаючись на викладене, представник позивача просив визнати вищезазначену інформацію недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача, а також зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. від 24.04.2023 відкрито провадження у даній справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04.05.2023 представником позивача подано до суду клопотання про розгляд справи в прядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. від 19.05.2023 клопотання представника позивача задоволено частково. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження у розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 31.05.2023 представником відповідача - адвокатом Маргарян А.Д. подано до суду відзив на позовну заяву, у якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки, позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що розповсюджена відповідачем інформація безпосередньо стосується позивача. Зокрема, позивач - [PERSON] є народним депутатом України, тобто як і відповідач є публічною особою, яка обіймає публічну посаду, а тому межа допустимої критики та обсяг поширеної інформації щодо нього є значно ширшим, оскільки він безпосередньо відіграє важливу роль у діяльності держави, та його безпосередні дії становлять суспільний інтерес. У зв`язку зі звільненням судді Волкової С.Я. з посади судді Печерського районного суду м. Києва, здійснено повторний автоматичний розподіл даної справи. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 06.07.2023 справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду в порядку загального провадження. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В. від 30.07.2023 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача Дідик І.М. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. З матеріалів справи вбачається, що 30.01.2023 народний депутат України [PERSON] на власній сторінці в соціальній мережі Facebook, розмістив відео з назвою «[INFO]» У вказаному відео його автор робить вислови, які через свій зміст та внаслідок непрямого посилання на посаду, носять негативний характер у відношенні народного депутата України [PERSON] , який обіймає посаду Голови Комітету Верховної Ради України з питань національної безпеки, оборони та розвідки. Зокрема, вислови: «[INFO]»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]». Крім того, 06.02.2023 народний депутат України [PERSON] на власній сторінці в соціальній мережі Facebook розмістив відео з сесійної зали Верховної Ради України, на якому присутній народний депутат України [PERSON] . У вказаному відео його автор робить вислови, які, на думку позивача, через свій зміст також носять негативний характер у відношенні народного депутата України [PERSON] , а саме: «[INFO].»; « [INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].». Звертаючись з даним позовом, позивач посилався на те, що зазначені у вищевказаних відео (які розміщені на сторінці [PERSON] в соціальній мережі Facebook) вислови відповідача за свої змістом не висвітлюють суб`єктивну думку автора, а фактично звинувачують позивача у вчиненні злочинів, що не відповідає дійсності та є інформацією, яка завдає шкоди честі, гідності і діловій репутації позивача. Відповідно до ч. 3 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Разом із цим, ст. 34 Конституції України гарантовано право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Кожен має право на свободу вираження поглядів в розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст. 201 ЦК України визначено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, зокрема, є честь, гідність і ділова репутація особи. Одночасно, відповідно до змісту ч. 1 ст. 302 ЦК України, фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто, містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Зазначена правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 29.11.2017 у справі № 761/6866/16-ц. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України). Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 даної статті встановлено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК України). Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет (пункти 9, 10, 12). Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Власники веб-сайтів та постачальники послуг хостингу, крім фізичних осіб, які не є суб`єктами господарювання, зобов`язані розміщувати у вільному доступі на власних веб-сайтах та (або) в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) достовірну інформацію про себе ….. фізичні особи, які не є суб`єктами господарювання, розміщують у вільному доступі на веб-сайтах, власниками яких вони є, або в публічних базах даних записів про доменні імена (WHOIS) контактну інформацію власника веб-сайту, передбачену пунктом «в» цієї частини (частина одинадцята статті 52-1 Закону України «Про авторське право та суміжні права») (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 26.02.2020 у справі № 742/3812/18; від 25.11.2020 у справі № 753/7666/19). Пленум Верховного Суду України в пунктах 1, 19 Постанови від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснює, що беручи до уваги положення ст.ст. 32, 34 Конституції України, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Таким чином, згідно з ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема, у Рішенні від 28.03.2013 у справі «Нова газета» та Бородянський проти росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки. Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження. Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав, та предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб`єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08.07.1986 у справі «Лінгенс проти Австрії»). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 02.06.2016 ухвалив Рішення у справі №61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. Крім того, у зазначеному рішенні Суд також вказує на вищезазначену відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями та зауважує, що для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацією фактів. Судовим розглядом встановлено, що публікації, що поширені відповідачем, стосується безпосередньо позивача, про що свідчить промова [PERSON] у відео, опублікованому 06.02.2023, а також підпису під таким відео в мережі Фейсбук, в якому він знімає позивача [PERSON] , вказує на його прізвище та назву посади, на якій він перебуває, а також відсилає аудиторію до відео, опублікованого раніше (30.01.2023). Право на свободу вираження поглядів, що включає свободу своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання у це органів державної влади не є безмежним та абсолютним, воно пов`язане із відповідальністю, може підлягати формальностям, умовам та обмеженням або санкціям і є необхідними в умовах демократичного суспільства (див ст. 10 Конвенції). В якості гарантій такого права, державу в особі судової гілки влади наділено правом на втручання й обмеження права на свободу вираження поглядів, одержання і передання інформації та ідей, шляхом здійснення своєї наглядової юрисдикції. Прим цьому така дискреційна юрисдикція національного суду буде вважатись правомірною за умови з`ясування того, чи були мотиви, наведені національними органами влади на виправдання втручання «обґрунтованими і достатніми» і чи був ужитий захід «пропорційним законним цілям». В якості правомірності судового втручання з метою захисту порушеного права позивача через протиправну поведінку та дії відповідача, позивач зазначає на необхідність дотримання правових позиції у рішеннях ЄСПЛ. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У публікаціях в соціальній мережі Фейсбук, зокрема, у відео від 30.01.2023 06.02.2023, відповідачем було висловлено: «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].»; «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO]»; «[INFO].»; « [INFO].»; «[INFO].»; «[INFO].». Судом приходить до висновку, що поширена відповідачем відносно позивача інформація, висвітлює останнього в якості особи, яка вчинила злочин, зокрема привласнення, розтрата майна або заволодіння ним шляхом зловживання службовим становищем (ст. 191 КК України). При цьому, злочином є суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України). Відповідно до ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в окопному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Так, відповідачем суду не надано доказів на підтвердження того, що відносно позивача здійснюється досудове розслідування в рамках будь-яких кримінальних проваджень, а тим паче, що він підозрюється у вчиненні будь-яких кримінальних правопорушень вказаних у твердженні відповідача чи існує обвинувальний вирок суду. Натомість, в матеріалах справи міститься витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ВР-000815301, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , уродженець Осипівка, Україна на території України станом на 03.04.2023 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 45). Отже інформація, викладена у твердженні відповідача є безпідставним звинуваченням та таким, що не відповідає дійсності, а отже є недостовірною інформацією. Оскільки інформація сформульована відповідачем способом категоричного та стверджувального висловлювання у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за формою вираження спірної інформації виражено без застосування та вживання гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних способів) та у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені, суд погоджується з доводами позивача, що вказана інформація не є оціночним судженням та вказує на суб`єктивну думку відповідача, у зв`язку з чим, суд визнає її як недостовірну та таку, що принижує честь та гідність позивача. Положеннями ч. 4 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позивачем доведено, що інформація, яка поширена відповідачем є недостовірною та такою, що порочить його честь, гідність та підлягає спростуванню, відповідно до статті 277 ЦК України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1073,60 грн. На підставі та

Outcome: approved