Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Представник позивача зазначив, що сторони є батьками дитини [PERSON] , [INFO] . Дитина народилася у м. Лаваль (Французька республіка), з народження постійно проживала там же. 10.09.2021р. позивач разом з дружиною [PERSON] (відповідачкою) та їхньою спільною донькою [PERSON] приїхали до України на канікули з метою відвідати батьків дружини, які проживають у м. Нікополі Дніпропетровської області. 13.09.2021р. позивач повернувся до м. Лаваль на роботу, а повернення відповідачки з дитиною було заплановано на 15.10.2021р. 21.10.2021р. відповідачка повідомила позивача про своє рішення залишитися з дитиною в Україні, тобто у односторонньому порядку вирішила, що їхня малолітня дитина перебуватиме з нею на постійній основі в Україні. Позивач ніколи не надавав своєї згоди на переїзд дитини на постійне місце проживання в Україну і вважає, що відповідач самостійно змінила місце проживання їх доньки і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням його батьківських прав. 22.10.2021р. позивач приїхав в Україну самостійно, поговорити з відповідачкою, але вирішити питання не вдалося. На підставі заяви та довіреності позивача Міністерство юстиції України через Головне територіальне управління юстиції у Запорізькій області звернулося до відповідачки з метою роз`яснення положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (Гаазька Конвенція), У письмових поясненнях від 20.12.2021р. відповідачка зазначила, що повернення дитини до Франції можливе за її згодою та у її присутності. Разом із тим, із пояснень відповідача встановлено, що вона не має наміру повертатися з дитиною до постійного місця проживання у Французьку республіку, чим порушує права дитини та [PERSON] , зокрема, право на належне батьківське виховання, право батька дитини особисто брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право батька дитини на визначення місця проживання дитини. Просить: -визнати незаконним утримування відповідачкою на території України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; -зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , до місця постійного проживання у Французькій Республіці за адресою: [ADDRESS] , протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення; -якщо відповідачка відмовиться повертати малолітню дитину КАСТІЛЛО [PERSON] , [INFO] , відібрати дитину і передати батькові КАСТІЛЛО [PERSON] , [INFO] , для забезпечення повернення дитини до Французької Республіки за адресою: [ADDRESS] ; -покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Французької Республіки на позивача; -допустити негайне виконання цього рішення у частині повернення дитини до Французької Республіки. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просить задовольнити. Позивач суду пояснив, що 10.09.2021р. він відвіз дружину з дочкою до [PERSON] , провідати батьків, 13.09.2021р. повернувся до Франції, бо мав працювати. Їх повернення чекав у 15.10.2021р, згідно зворотних квитків. Але відповідачка повідомила його, що повертатися у Францію не буде. Що це рішення є її одноосібним, підтверджує те, що у відповідача був запланований візит в мерію для продовження посвідки на проживання, зворотними квитками на літак і тим, що в їх спільному житлі ще залишилися її речі. В день його останнього перебування з родиною, в [PERSON] , відповідачка о 06.00 ранку приготувала йому сніданок, поцілувала і сказала, що через місяць повернеться. Не заперечує, що в їх родині (як і в кожній) були суперечки, але він не вчиняв стосовно відповідачки насильства психологічного та економічного характеру. Він заробляє 4 500 євро на місяць, у відповідачки були власні кишенькові гроші в сумі 100 євро на місяць, в будинку було тепло та була їжа. Так, відповідачці хотілося мати більше (машину, ювелірні вироби, прибиральницю (послуги якої оплатили батьки відповідачки), але їх родина не могла цього собі дозволити, бо мала кредит на житло, а відповідачка, доглядаючи дитину, не працювала. Стверджує, що дитина була щаслива в період спільного сумісного проживання сторін, а тепер живе у батьків відповідачки, бо сама відповідачка поїхала за кордон. Зараз рішенням суду Французької республіки про розірвання шлюбу, окрім іншого, визначено, що дочка має проживати із ним. Вважає, що дитина повинна жити з батьками або з одним із них, але не з дідом та бабою. Зобов`язується створити дитині належні умови проживання та розвитку, зберегти для неї українську мову як засіб спілкування, вважає її найціннішим, що у нього є, і чекає її повернення понад два з половиною роки. Він звертався до відповідачки з проханням зазначити рахунок, на який він може переводити кошти на утримання дочки, але йому було відмовлено. Влітку 2023р. він здогадався, що гроші можна переводити по [PERSON] і робить це щомісяця по 200-250-300 євро (окрім жовтня 2023р). Після початку повномасштабного вторгнення рф він організував повернення дитини у Францію з посольством, але відповідачка відмовила. Представник відповідачки позов не визнала, подала відзив (т.1, а.с.125-129), який в судовому засіданні підтримала, зазначивши, що рішення про повернення в Україну відповідачки було прийнято влітку 2021р., позаяк сім`я сторін фактично припинила своє існування. Після народження дитини позивач не приділяв уваги родині, намагався якомога частіше не бувати вдома, його цікавили лише власні потреби, був роздратований, нетерплячий. На зауваження відповідачки більше цікавитися їх родинними питаннями погрожував, що вивезе дівчинку у Мексику, до своїх батьків, а відповідачка повернеться в Україну і не зможе із нею бачитись, натякав на розлучення. Врешті-решт сторони дійшли згоди, що відповідачка повертається в Україну до батьків, з дитиною, якій було лише 10 місяців і яка була на грудному вигодовуванні. Позивач особисто привіз дочку та відповідачку до її батьків із речами, кошти на утримання дитини не сплачував до липня 2023р., що змусило відповідачку 22.07.2022р. поїхати в Польщу на заробітки. Зараз дівчинкою опікуються батьки відповідачки. Після 24.02.2022р. позивач дійсно звертався із проханням вивезти дитину у Францію, але це були автобуси посольства (з Дніпра, Запоріжжя тощо), які вивозили громадян Франції, до яких треба було ще дістатися з [PERSON] . Віддати півторарічну дитину чужим людям для відповідачки було неприпустимо, а їхати з нею та продовжувати проживати із позивачем однією родиною вона вже не могла через їх вкрай неприязні відносини. Третя особа - служба у справах дітей Нікопольської міської ради 28.07.2022р. подала пояснення, якими просить відмовити у задоволенні позову, бо дитина проживає разом із матір`ю, яка займається її вихованням та утриманням і спілкується про її духовний розвиток (т.1, а.с.69-70). Відповідачка особистих пояснень суду не подала, хоча розгляд справи для цього відкладався. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Сторони уклали шлюб 03.11.2018р. у м. Лавалі (Майєнн) Французької республіки (т.1, а.с.34). [INFO] там же в них народилася дочка [PERSON] (т.1, а.с.35). Дитина отримувала медичні послуги та була записана в заклад ліцензованого вихователя пані Абудрар в м. Лаваль (т.1, а.с.9- 11). 10.09.2021р. сторони з донькою [PERSON] приїхали до України в м. Нікополь Дніпропетровської області. Сторони цього не заперечують, в матеріалах справи маються аіаквитки (т.2, а.с.63-65). Але позивач стверджує, що це були канікули і відповідачка з дитиною мала повернутися в м. Лаваль 15.10.2021р., в них були білети на літак (маршрутна квитанція на дитину т.1, а.с.13), відповідачка була записана на прийом для продовження візи, залишила свої речі, тому зараз дівчинка незаконно утримується в Україні. 08.12.2021р. позивач звернувся до відділу поліції м. Лаваль (т.1, а.с.224) з приводу того, що став жертвою зловмисних телефонних дзвінків відповідачки через месенджер, з 01.12.2022р.. і зазначив, що 15.10.2021р. його дружина з дитиною мали повернутися у Францію, чого не зробили. Він або щодня, або 6 днів із 7 отримує новини про дочку, але окрім них, відповідач також надіслала йому в період з 01.12.2021 по 08.12.2021р. понад 300 повідомлень образливого характеру, що свідчить, на думку позивача, про нестабільний характер його дружини, що може бути шкідливим для його дочки. Також позивачем\~надані роздруківки\~переписки сторін\~за 30.03.2022р.,\~04.04.2022р.,\~10.06.2022р.,\~17.06.2022р.\~(т.2,\~а.с.59),\~де містяться\~повідомлення:\~від позивача\~ «якщо\~тобі знадобиться\~допомога,\~дай мені\~знати.\~Я батько\~ [PERSON] і\~все ще\~чекаю її\~вдома» ( [INFO] );\~від позивача - «війна триватиме роками, майбутнє [PERSON] під загрозою. Ти можеш привезти її додому. Я допоможу тобі також. Я знаю, що ти хочеш бути з нею», від відповідача «поки що, вірити тобі - це останне, що я можу зробити в своєму житті. Після того, як всі варіанти вичерпано», від позивача «я тебе розумію. Після всієї цієї ситуації… все ж таки. Вікторія - моя дочка, і я люблю її. Тому я зроблю для неї все, що в моїх силах. Тут її майбутнє буде кращим, ніж в Україні. Мені навіть потрібно буде допомагати вам у Франції. У мене немає вибору (17.06.2022р.). Представник відповідачки стверджує, що вона переїхала до батьків, бо сімейні стосунки із позивачем розпалися з літа 2021р. Позивач про це знав, і сам перевіз її з дитиною в Україну. З дня повернення відповідачки в Україну і до 27.07.2023р. коштів на утримання дочки не надсилав. Через брак коштів відповідачка виїхала 26.07.2022р. на заробітки, утримує дитину сама, а її батьки доглядають дівчинку. Дитина зареєстрована у сімейного лікаря з 17.09.2021р. (т.1, а.с.132). 20.09.2021р. відповідач консультована лікарем-неврологом, їй виставлено діагноз: частий епізодичний головний біль, тривожно-депресивний синдром, призначено лікування (т.1, а.с.137). 27.10.2021р. Кастілло [PERSON] , [INFO] , уродженці Франції, м. Лаваль, згідно рішення ГУ ДМС України від 27.10.2020р. видано довідку № 1055/21 про набуття громадянства України з народження (т.1, а.с.131). Дитина відвідує курси раннього розвитку (т.1, а.с.145), проживає в [ADDRESS] , з 29.08.2022р. (т.1, а.с.114г). Також подала суду переклад розмов сторін, англійською, запис яких зберігся, до вагітності та після пологів, з яких випливає, що позивач мав наміри прискорити оформлення документів дитині, після чого відповідачка має піти, бо вона нещаслива і має шукати щастя деінде (а.с.140, т.1). 04.11.2021р. позивач звернувся до Центрального органу Франція із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької Конвенції (т.1, а.с.30-33). 17.06.2022р.\~Південно-Східне\~міжрегіональне управління\~Міністерства юстиції\~(м.\~Дніпро)\~(зараз\~-\~Південне міжрегіональне\~управління Міністерства\~юстиції (м.\~Одеса)\~звернулось до\~суду з\~позовною заявою\~в інтересах\~ [PERSON] 30.06.2023р. позивач надіслав матері відповідачки повідомлення про те, що «його батьки хочуть перевести трохи грошей для дитини, і попросив інформацію про її обліковий запис» (т.1, а.с. 222). Опитані свідки суду пояснили наступне. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] , матір відповідачки, суду пояснила, що після укладення шлюбу відносин сторін були непоганими перші 6 місяців, надалі позивач почав на неї давити та обмежувати у грошах, а потім взагалі перестав сприймати її як людину та як жінку, зловживав алкогольними напоями. Після пологів їх відносини можна охарактеризувати як крах подружнього життя. Відповідачка телефонувала їй, плакала, просила поради, розповідала, що позивач приїздить з роботи похмурий, поїсть, знов їде близько 9-10 вечора, зловживає алкогольними напоями, уваги родині не приділяє. Свідок як матір радила їй потерпіти, подарувала на народження дитини 3 000 євро, а потім висилала щомісяця 600-700 євро, хотіла таким чином матеріально допомогти, бо батьки позивачки приїхати не могли через ковід, але заробляли в той час непогано, позаяк обидва лікарі і працювали в ковідних госпіталях. Але відносин подружжя залишалися незадовільними. Між ними постійно були голосні сварки, через що страждала насамперед дитина. Крім того, позивач обмежував відповідача у розпорядженні як їх спільними грошима, так і грошима, які надсилалися свідком, бо доступ до рахунку відповідачка мала, але надходжень не бачила. Позивач, в свою чергу, коли бачив повідомлення про надходження грошей, то переводив їх на свій власний рахунок і залишав відповідачці в користування ту суму, яку вважав за потрібне. Тому, коли на грунті скандалів із позивачем у відповідачки пропало молоко і вона змушена була купувати суміш і з`ясувалася, що дитині підходить безлактозна, яка більш дорога, то грошей на неї позивач не виділив, вважаючи, що можна обійтись і більш дешевою. На початку літа 2021р. сторони остаточно вирішили припинити подружні відносини, про що написали свідку в родинному чаті в вайбері. У позивача були побутові претензії (що відповідачка не попрасувала, не зготувала поїсти тощо), що дитина плаче, а він хоче відпочити тощо, і він не заперечував, щоб дитиною опікувалася відповідачка та її батьки. Через переїзд дочки з дитиною свідок з чоловіком почали терміново робити ремонт в одній з кімнат у квартирі в [PERSON] , де вони зараз проживають, бо [PERSON] майже щоденно обстрілюють. Вони купили велике ліжко для відповідачки, ліжко для дитини, столик для пеленання, звільнили шафу від речей тощо. Позивач привіз відповідачку, дитину та їх речі (дипломи відповідачки, компьютерну техніку, куртки, взуття для дитини (босоніжки, кросівки), плащ навиріст десь на півторарічний вік, комбінезон, дещо з цього одягу дівчинка носить і зараз) і залишився на 1 день. Впродовж цього дня він з кімнати виходив два рази, на дитину уваги не звертав навіть тоді, коли вона голосно плакала поруч, а весь час провів, дивлячись щось в інтернеті. Категорично наполягає, що позивач свідомо привіз відповідачку з дитиною в Україну жити, а не на канікули. Також свідок зазначила, що за фахом є лікар, і як лікар бачила, що відносини в родині різко негативно вплинули на дитину. По приїзді дівчинка погано спала, плакала, від гучної мови або звуку починала труситися або навпаки, завмирала. Лікар-психіатр, який оглянув дитину, прописав їй легке заспокійливе, тому що дитина боялася. Також свідок стверджує що з вересня 2021р. до липня 2023р. грошей на утримання дитини не висилав, а лише 26.07.2023р., після судового засідання, написав свідку прохання зазначити рахунок, на який можна перераховувати гроші на утримання дитини. Відповідачка навпаки, щомісячно висилає кошти на утримання дитини і її поїздка в Польщу в липні 2022р. на заробітки насамперед пов`язана із матеріальним становищем в родині, але вона також розуміє, що їй треба і в подальшому утримувати дитину самостійно, тому поки батьки можуть допомогти, розвивається в професійній сфері. Зараз розвиток дитини проходить активно, дівчинка має друзів, відвідує розвиваючі заклади, знає дві мови (українську та російську), також відповідачка онлайн займається з нею англійською і взагалі щодня на відеозв`язку, від ранку, коли дитина прокидається, і ввечері, коли приходить з роботи . Свідок [PERSON] , батько відповідачки, пояснив, що сторони познайомилися в інтернеті. Перший раз він побачив зятя (позивача), коли приїхав знайомитися з ним у Францію. Звернув увагу на те, що в присутності позивача відповідачка була пригніченою. Він міг на неї гримнути, але свідок вважає, що якби не було дитини, то може сторони б і жили разом. Але після народження дитини відповідачка почала скаржитися на те, що позивач їй не допомагає у побуті, ввечері їде з дому, повертається п`яний, десь гуляє, самостійно розпоряджається родинними коштами, а їй залишає 10 євро на день і каже, що їй має вистачати, бо він все розрахував. Також позивач погрожував відповідачці та принижував її, зазначаючи, що вижене її із дому і вона буде мити посуд та підлогу, бо вона не громадянка Франції та іншої роботи не знайде, тільки некваліфікована праця, а дитина залишиться із ним проживати. Думає, що причина розпаду родини сторін є в тому, що позивач звик жити один, одружився пізно, за характером є домашній тиран та існування іншої думки з приводу відносин в сім`ї, розпорядження грошима навіть не може допустити. Свідок вважає, що родина сторін розпалася через психологічне та економічне насильство позивача над відповідачем та їх різні менталітети (він мексиканець, вона українка). Свідок категорично стверджує, що позивач у вересні 2021р. привіз відповідачку із дитиною саме жити в Україну, а не на канікули, бо він сам це повідомив. Саме через це перед їх приїздом свідок та його дружина почали готувати дочці та онуці крему кімнату, купували меблі. По приїзду позивач з кімнати не виходив, спілкувався зі своїми батьками по інтернету, був мовчазний, вранці сів у таксі й поїхав. Але більше всього свідка схвилював стан дитини їй було 10 місяців і вона не посміхалася взагалі. Спала по півгодини, а потім просипалася і плакала. Він за фахом лікар і розуміє, що це ненормально. Відповідачка пояснювала, що в них були скандали з приводу як грошей, так і з приводу побуту, що позивач вважає, що лише він має керувати в родині, і врешті решт вони вирішили, що родину не збережуть. До Польщі на роботу відповідачка поїхала, щоб насамперед зараз забезпечити дочку матеріально, створити їй за кордоном умови і забрати до себе. Після введення в Україні воєнного стану позивач почав писати повідомлення із вимогами передати дитину працівникам посольства Франції, щоб ті її вивезли за кордом, але це було неприйнятним - відправити дворічну дівчинку із абсолютно чужими для неї людьми в іншу країну. Свідок [PERSON] суду пояснила, що дружить із родиною [PERSON] останні 30 років. Пояснила, що позивач її не сподобався він самого першого для знайомства. Він є егоїст, тиран, в нього свої друзі та інтереси. Вона зробила такі висновки, бо спілкувалася з відповідачкою (переписувалася, телефонувала десь раз на два-три місяці), а також щоразу, коли сторони приїздили в Україну, і у [PERSON] свідок їздила, і бачила, що відносини сторін погіршуються. Категорично стверджує, що відповідачка дитину не викрадала, позивач сам її привіз із дитиною жити в Україну (дослівно: «нате вашу Аню з дитиною», «живіть, ви мені не надо»), утриманням дитини не цікавився в продовж 2 років. Також свідок приїхала зустрічати відповідачку при переїзді у вересні 2021р. Та плакала, скаржилася на те, що не склалося сімейне життя, свідок її втішала. Також бачила купу їх речей. Вважає каталізатором погіршення відносин те, що сторони із дитиною поїхали до батьків позивача у Мексику, і вона побачила там наготовану для неї кімнату і почула розмови, що вона в майбутньому з дитиною буде жити у Мексіці, а позивач буде сам жити та працювати у Франції. Після цього врятувати їх родину вже стало неможливо. Згідно висновку\~від 04.07.2022р.\~психолога КП\~«Нікопольська міська\~лікарня №\~4»\~Нікопольської міської\~ради (виготовленого\~за зверненням\~відповідачки)\~«мати з\~батьком дівчини\~розлучені.\~Батько мешкає\~у Франції.\~Привіз їх\~з дитиною\~до батьків\~ [PERSON] у\~вересні 2021\~року.\~3\~тих пір\~з дитиною\~не спілкувався,\~але хоче\~примусово повернути\~дочку до\~Франції.\~Зараз мати\~з дівчинкою\~мешкають в\~сім?ї її\~батьків.\~Дівчинка добре\~контактує з\~бабусею [PERSON] ,\~1967\~р.н.,\~дідусем [PERSON] ,\~1967\~р.н.,\~прабабусею [PERSON] \~1941\~р.н.\~та тіткою\~ [PERSON] 1979\~р.н.\~Емоційний клімат\~в сім?ї\~сприятливий.\~Дівчинці приділяють\~достатньо уваги.\~Дитина адаптована\~в соціумі.\~Має середньо-віковий\~інтелект,\~допитлива,\~легко вступає\~в контакт\~як з\~дорослими,\~так і\~з дітьми.\~У дівчинки\~сформований надійний\~тип прихильності\~до матері\~та членів\~родини (це\~вірний тип\~прихильності який\~формується у\~дітей,\~які ростуть\~у дружніх\~сім?ях,\~де з\~дітьми підтримують\~постійний емоційний\~контакт),\~що дає\~можливість відчувати\~довіру і\~безпеку оточуючого\~світу.\~ [PERSON] з\~матір?ю та\~родиною,\~в разі\~примусового повернення\~батьком до\~Франції,\~безсумнівно стане\~стресогенним фактором\~для дівчинки,\~вплине на\~неї пригнічено,\~буде несприятливою\~для особистого\~та психоемоційного\~розвитку дитини.\~В результаті\~цього у\~дівчинки можуть\~з?явитись емоційні\~розлади,\~сповільниться розвиток\~пізнавальної сфери\~та призведе\~до соціально-психологічної\~деформації особистості\~дитини (т.1, а.с.144). Згідно рішення\~Судового трибуналу\~м.\~Лаваль (Французька\~Республіка)\~від 14.09.2023р.\~(т.2),\~шлюб між\~сторонами розірвано\~і наслідки\~розірвання шлюбу\~перенесені на\~дату 15.09.2021р.; суд\~каже,\~ що у разі перешкод нотаріус і призначений суддя магістрат можуть бути замінені простим наказом, виданим на вимогу; нагадує, що в будь-який час сторони можуть відмовитися від судового розгляду та досягти мирного розподілу; засуджує пані [PERSON] заплатити панові Енріке, Джордж-Генрі КАСТІЛЛО АВІЛА суму 3 000 євро як компенсацію та проценти шляхом застосування статті 1240 цивільного кодексу; КАЖЕ, що пан [PERSON] , [PERSON] здійснює виключно батьківські права щодо малолітньої дитини, [PERSON] , [PERSON] ; [PERSON] дитини [PERSON] , [PERSON] вдома у пана [PERSON] , [PERSON] ; КАЖЕ, що пані Анна ДРОЗД не має право на побачення та на проживання відносно дитини [PERSON] , [PERSON] . Рішення визнано суперечливим. Анна ДРОЗД одружена КАСТІЛЛО АВІЛА, народилася : 30 квітня 1991 в м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК (УКРАЇНА) 29 С вул. Фаідгербе (Rue Faidherbe) 53000 ЛАВАЛЬ не з`явилася, без представника. На рішення не подавалася апеляційна скарга. Докази подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання цього рішення в матеріалах справи відсутнє, але суд враховує, що в ньому (рішенні) не міститься посилання на документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Перед підписом цього рішення суддя сімейного суду Вінсент Ріуне нагадує, що заходи, пов?язані з батьківськими повноваженнями та внеском в утримання та освіту дітей, мають тимчасову юридичну силу. Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Частиною першою статті 15 Закону України «Про міжнародні договори України» передбачено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Згідно зі статтями 1, 2 Гаазької Конвенції цілями цієї Конвенції є: забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з договірних держав або утримуваних у будь-якій із договірних держав; та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї договірної держави, ефективно дотримувалися в інших договірних державах. Договірні держави вживатимуть усіх належних заходів для забезпечення досягнення цілей Конвенції на їхніх територіях. Для цього вони використовують самі швидкі процедури, наявні в їхньому розпорядженні. Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Згідно із частиною другою статті 3 Гаазької Конвенції права піклування, згадані в пункті а), можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утримуванням (пункт «а» частини першої статті 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримування дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримування (пункт «b» частини першої статті 3 Конвенції). Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримування дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого(ї) відбулась зміна місця проживання дитини. Частиною першою статті 12 Гаазької Конвенції передбачено, що якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. У справі 04.11.2021р. надійшла заява позивача через Центральний орган Франції про сприяння у поверненні дитини [PERSON] до Франції, тобто батько звернувся з відповідною заявою до спливу одного року з моменту переміщення дитини в Україну. Установлено, що 10.09.2021р. року відповідач за погодженням та разом із позивачем, громадянином Франції, виїхали до України із їх спільною дитиною [PERSON] , якій на той час було 11 місяців. До теперішнього часу відповідач не повернула дитину до Франції, де вона народилася і постійно проживала до виїзду в Україну, з огляду на це позивач вважає, що відповідач незаконно утримує дитину в Україні, чим порушує його права на піклування. Судом встановлено, що переміщення дитини з Франції до України було законним, позаяк відбулося в супроводі батька. Стосовно тимчасового характеру судом встановлено, що позивач стверджує про такий. Але на підтвердження цього подав копію маршрутної квитанції на виліт з України у Францію 15.10.2021р. лише на дитину, яка в силу віку не могла летіти без супроводу матері. Разом із цим маршрутна квитанція на відповідачку на 15.10.2021р. в матеріалах справи відсутня. Сама вона придбати собі квиток не могла, адже він коштує від 103 до 140 доларів США (принаймні така вартість зазначена в квитках на 10.09.2021, 21.10.2021р.), а позивач сам в судовому засіданні пояснив, що на місяць кишенькові гроші відповідачки складали 100 євро. Іншим коштами розпоряджався позивач, який в судовому засіданні зазначив, що в їх будинку було тепло і була їжа, тому він вважає, що належним чином виконував свої обов`язки з забезпечення родини. Представник відповідача заперечила належне забезпечення позивачем його родини, зазначаючи як про мізерні (для Франції) кишенькові гроші відповідачки (100 євро), так і про те, що послуги з надання побутової допомоги (прибирання) відповідачці, яка доглядала за новонародженою дитиною, оплачували її батьки, бо позивач не виділяв на це грошей. Позивач не заперечував цього факту. Як зазначив сам позивач, він працює менеджером, в офісі, отримує 4 500 євро щомісяця, відтак він не знаходився вдома щонайменше в робочий час. Відповідач після\~пологів,\~маючи новонароджену\~дитину та\~годуючи її\~грудьми,\~безперечно потребувала\~допомоги,\~як побутової,\~так і\~психологічної,\~але мала\~на цю\~допомогу власних\~коштів 100\~євро на\~місяць.\~По поверненню\~в Україну\~відповідачці був\~виставлений діагноз «частий епізодичний головний біль, тривожно-депресивний синдром». Батьки відповідачки зазначили, що допомога позивача була несистемною (він міг відвезти дитину до лікаря). Також згідно поданих позивачем квитків в Україну (т.2, а.с.63-64), позивачем придбано 07.08.2021р. квитки: для себе з ручною поклажею 9+5кг, для відповідачки - з ручною поклажею 9+5 кг та багаж 1шт, для дитини з багажем 1шт. Відтак сторони везли в Україну ручної поклажі 28кг (поза багажем) + 2 багажу (норма провозу 20кг за одиницю багажу), а всього можна обгрунтовано припустити, що сторони привезли в Україну приблизно 68кг речей на 5 тижнів канікул у вересні-жовтні, які є ще достатьо теплими. Згідно загальнодоступного синоптичного архіву, 10.09.2021р. температура вдень була +26, а 15.10.2023р. +15 (https://meteopost.com/weather/archive/). Свідки у справі пояснили, що відповідачка привезла із собою коляску, дитячі речі навиріст, зимній комбінезон дитини, свої документи, дипломи про освіту тощо, і їх речі з аеропорту везли вантажним таксі. Позивач не заперечує, що таксі було саме вантажне. Свідки у справі пояснили, що відповідачка приїхала не канікули, а на постійне місце проживання, і це було погоджено з позивачем, який був в Україні 1 день, і впродовж цього дня перебував сам у окремій кімнаті, похмурий, ні з ким не спілкувався, навіть не підходив до дитини, яка плакала поруч. Свідок [PERSON] суду пояснила, що відповідачка також плакала, розповідаючи, що її сімейне життя не склалося. Якщо врахувати пояснення позивача, то відповідачка 15.10.2021р. мала повернутися з дитиною у Францію. Але 07.08.2021р. (одночасно з білетами в Україну на 10.09.2021р.), позивач придбав проїзний документ на 15.10.2021р. тільки на дитину, в якому зазначений лише багаж (тобто до 20кг). Зворотного квитка на 15.10.2021р. для відповідачки суду не подано, хоча позивач мав його купити, якщо між сторонами була домовленість повернення відповідачки у Францію, бо дитина, якій ще немає року, не може летіти без супроводу матері. Тому з огляду на сукупність встановлених обставин (відсутність зворотнього квитка у [PERSON] на 15.10.2021р. для відповідачки, який купити міг лише позивач, чого не зробив, вага та кількість перевезених речей (серед яких були документи відповідачки про освіту, компьютерна техніка, речі її та дитини для всіх сезонів, в тому числі для дівчинки - навиріст, і колиска дитини, яку везли з Франції), суд вважає доведеним, що між подружжям існувала домовленість щодо залишення дитини постійно проживати в Україні. Ідучи на канікули тривалістю 5 тижнів у теплі місяці, люди вочевидь не беруть із собою документи про освіту та речі на всі сезони. Крім того, суд враховує, що позивач від 10.09.2021 по 27.07.2023р. не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, хоча з огляду на його доходи ( 4500 євро на місяць) мав змогу це робити. Лише 30.06.2023р. позивач надіслав матері відповідачки повідомлення про те, що навіть не він, а «його батьки хочуть перевести трохи грошей для дитини» (т.1, а.с. 222), а тільки в липні 2023р., після судового засідання, він за підказкою своїх батьків почав перераховувати гроші на утримання дитини через вестерн юніон. Звернення позивача 04.11.2021р. до Центрального органу Франції із заявою про сприяння поверненню дитини відповідно до Гаазької конвенції суд вважає підтвердженням зміни його намірів припинення сумісного проживання сторін, а не тим, що цих намірів не було. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку. Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини. У статті 13 Гаазької Конвенції передбачено, що незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Аналіз статті 13 Гаазької Конвенції свідчить, що вона містить вичерпний перелік обставин, за наявності яких судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини. Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини. Європейський суд з прав людини зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній виключення до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно (див. справи «Maumousseau та Washington», згадана вище, § 72, і «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 138). У контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який, відповідним чином, є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Суд розглядає відповідно до Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою (див., з відповідними змінами, справу «Hokkanen проти Фінляндії», рішення від 23 вересня 1994 року, § 55, Series A no. 299-A; а також «Maumousseau та Washington», згадану вище, § 62, та «Neulinger та Shuruk», згадану вище, § 141). Суд вважає, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції (див. вище, пункт 94) може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим щоб Суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції (див. справу «Neulinger та Shuruk», згадана вище, § 133). Таким чином, Суд вважає, що стаття 8 Конвенції накладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова в прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, яке може підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько (див. згадану вище справу «Maumousseau та Washington», § 73). Це також дозволить Суду, завдання якого не полягає в заміні національних судів, здійснити покладений на нього європейський нагляд (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 98, 101, 106, 107, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року). Європейський суд з прав людини вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні (див. вище, пункт 107). Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». Саме той з батьків, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного». Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», - який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», - воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю. Крім того, вона також заявила, що Т. мав судимості, і послалася на випадки жорстокого поводження з його боку. Відповідно, латвійські суди повинні були провести ефективну перевірку, що дозволила б їм підтвердити або ж відхилити існування «серйозного ризику» (див. справу «В. проти Бельгії», № 4320/11, §§ 70-72, рішення від 10 липня 2012 року). Відповідно, Суд вважає, що відмова взяти до уваги таке твердження, підтримане заявницею в тому, що воно базувалося на висновках, наданих спеціалістом, які могли б розкрити можливе існування серйозного ризику за змістом статті 13 (b) Гаазької конвенції, суперечила вимогам статті 8 Конвенції. Незмагальний характер звіту психолога не був достатнім для того, щоб звільнити суди від їхнього обов`язку ефективно його розглянути, тим більше що повноваження окружного суду дозволяли йому надати цей документ сторонам для перехресного допиту ними або навіть призначити іншу експертизу з власної ініціативи, що дозволяло законодавство Латвійської Республіки (див. вище, пункт 45). Питання про те, чи могла матір поїхати за своєю дитиною до [PERSON] і підтримувати контакт з нею, також слід було розглянути. Крім того, Суд підкреслює, що в будь-якому випадку, оскільки права, що гарантуються статтею 8 Конвенції, яка є частиною латвійського законодавства і підлягає прямому застосуванню, становлять «фундаментальні принципи запитуваної держави, які стосуються захисту прав людини та основних свобод» за змістом пункту 20 Гаазької конвенції, окружний суд не міг обійтися без розгляду таких питань з огляду на обставини справи. Що стосується необхідності дотримання коротких строків, встановлених Гаазькою конвенцією, і на які посилався Ризький окружний суд в мотивувальній частині свого рішення (див. вище, пункт 25), Суд повторює, що хоча стаття 11 зазначеної конвенції дійсно передбачає, що судові органи повинні діяти оперативно, це не звільняє їх від обов`язку здійснити ефективну перевірку тверджень однієї зі сторін, основаних на одному з чітко передбачених виключень, а саме на статті 13 (b) в цій справі» (CASE OF X v. LATVIA, № 27853/09, § 115 - 118, ЄСПЛ, від 26 листопада 2013 року). У справі, що переглядається, дитина була переміщена у віці 11 місяців. Перед судом України питання повернення дитини поставлено 17.06.2022р., тобто ще через 9 місяців. Відтак вже станом на день звернення до суду із позовом дитина майже половину свого життя провела в Україні. Зараз вона досягла трирічного віку. Саме тут, в Україні, утворився і продовжує формуватися її всесвіт, дівчинка є громадянкою України, позаяк переїхала немовлям, то не знає і не може знати французької мови, лише українську. Вона відвідує в Україні розвиваючий гурток, має друзів, свою кімнату, дідуся та бабусю, які нею опікуються, тут над нею здійснюється медичний догляд, а її матір змушена була виїхати на заробітки, щоб матеріально забезпечити потреби малолітньої дочки (оскільки позивач від виконання свого обов`язку з утримання дитини ухилявся) , але щодня декілька разів спілкується з дочкою онлайн. Тому ситуація вимушено примусової розлуки з звичним оточенням при переїзді в іншу країну (з України до Франції) однозначно і безперечно буле травмуючою для дитини і вплине на її психологічний стан щонайменше в силу її віку. Назвати Францію звичним місцем проживання дівчинки з огляду на обставини справи вочевидь неможливо, бо вона була переміщена у дуже ранньому віці (11 місяців) і її дім був там, де її матір, адже спростувати нерозривний зв`язок немовляти та матері вочевидь неможливо. Через малолітство дівчинка навряд чи [PERSON] взагалі пам`ятає як станом на день звернення до суду із позовом, так і станом на день вирішення спору. Відтак казати, що позивач просить повернути дитину до постійного місця проживання вочевидь неможливо. В своєму рішенні Судовий трибунал м. Лаваль (Французька Республіка) від 14.09.2023р. сказав, що пані [PERSON] не має право на побачення та на проживання відносно дитини [PERSON] , [PERSON] . Відтак у випадку повернення дівчинки до Франції матір не матиме права не тільки проживати зі своєї дочкою, а навіть бачитися із нею. Тому задоволення позову не досягне цілей Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а в даному конкретному випадку спотворить їх. Суд в цій справі буде керуватися інтересами дитини, вважаючи їх найвищими, тобто такими, що превалюють над інтересами як батька, так і матері. Для малолітньої\~ [PERSON] перебування\~в незнайомому\~середовищі людей,\~які розмовляють\~на незнайомій\~мові (французькій)\~без присутності\~матері буде\~стресовою ситуацією,\~яка призведе\~до порушення\~її психологічного\~благополуччя. Вона в силу віку під час переїзду не знала жодної мови, а зараз розуміє звернену до неї українську мову, яку вона чує від матері та дідуся з бабусею, і на базі цієї мови формується і її власна мовна база та основа її розумової діяльності. Вікторія в своєму віці має коло значущих для неї людей, це люди, які складають її сімейне оточення, в процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності, до них відноситься як мама, з якою вона щодня декілька разів спілкується онлайн, так і дід з бабою, до яких вона емоційно прив`язана і з якими вона постійно взаємодіє. Згідно рішення ЄСПЛ в справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції», заява № 39388/05, яка стосувалась обставин повернення до США дочки заявниці, яке мало бути здійснено на підставі рішень судів Франції, ухвалених на ґрунті рішення американського суду про надання батькові безпосередньої опіки над дівчинкою, ЄСПЛ наголосив, що головне правило Гаазької Конвенції захистити дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування. Оскільки такі шкідливі наслідки відсутні, повернення дітей, які вже адаптувалися у новому середовищі, негативно впливатимуть на їх розвиток. В рішеннях ЄСПЛ «Гнахоре проти Франції», від 19 вересня 2000 року, заява № 40031/98, п. 59, «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії», від 06 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю». З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини», від 13 липня 2000 року, заява № 25735/94, п. 50; «Марсалек проти Чехії», від 04 квітня 2006 року, заява № 8153/04, п. 71). Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102). Крім того, у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12 липня 2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення». Відповідачем доведено суттєві об`єктивні перешкоди для супроводу дитини до Франції. З позивачем її шлюб розірвано, відносини між ними неприязні (цей висновок можна зробити щонайменше із заяви позивача про те, що відповідачка в грудні 2021р. надіслала йому понад 340 повідомлень образливого характеру). Дозвіл на проживання відповідачки у Франції закінчився, а рішенням французького суду їй заборонено не лише жити з дитиною, а навіть бачитися з нею. На час розгляду справи дитині виповнилося три роки, із яких понад два роки дитина проживає в Україні, вона розуміє і сприймає мову, на якій спілкуються її оточення, що є досить важливим для дитини цього віку. Повернення малолітньої дитини до Франції не можна вважати доцільним, оскільки у випадку примусової зміни укладу життя малолітньої дитини та повернення її до цієї країни існуватиме серйозний ризик заподіяння дитині психічної шкоди. Відмова у задоволенні позову у цій справі ґрунтується на приписах Гаазької Конвенції, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Отже, за пунктом 2 статті 8 ЄКПЛ втручання у право позивача є таким, що встановлене законом, а останній характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику заподіяння шкоди психіці дитини у разі її повернення. З огляду на встановлені судами ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року). Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції). Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій Конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психологічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою. Відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed