Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

В квітні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-14) до відповідача АТ «Укртелеком», в особі Київської міської філії, в якому просив суд: - поновити позивача на посаді інженера електрозв`язку та лінійних споруд електрозв`язку дільниці мережі доступу № 327/3 м. Київ цеху мережі доступу № 2 регіонального центру мережі доступу Технічного департаменту Київської міської Філії АТ «Укртелеком» з 22 березня 2023р. (далі по тексту - вимога № 1); - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення позивача на роботі (далі по тексту - вимога № 2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що він працював у відповідача, останню посаду, яку обіймав позивач - інженер електрозв`язку та лінійних споруд електрозв`язку дільниці мережі доступу № 327/3 м. Київ цеху мережі доступу № 2 регіонального центру мережі доступу Технічного департаменту Київської міської Філі АТ «Укртелеком». Наказом відповідача за № 58-22-02-к від 22 березня 2023р. позивача було звільнено з роботи з 22 березня 2023р. за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На думку сторони позивача його звільнення відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки у період часу з 20 по 21 березня 2023р. він був відсутній на роботі з поважної причини, проте роботодавцем ці обставини не були враховані, його безпосередній керівник ввів його в оману, а складений відповідачем акт про його відсутність на роботі є сфальсифікованим. Крім того, на думку позивача, відповідачем, як роботодавцем не були дотримані положення ст. ст. 43, 147, 148 КЗпП України. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх порушених прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 травня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 12 жовтня 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 44-49), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що позивач працював у відповідача з 20 липня 2001р. Наказом відповідача за № 58-22-02-к від 22 березня 2023р. позивача було звільнено з роботи, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Підставами для припинення трудового договору були Акт фіксації відсутності позивача на роботі 21 березня 2023р., службова записка начальника Центру мережі доступу № 2 (ЦМД №2) Київської міської філії АТ «Укртелеком» від 22 березня 2023р. та безпосередні пояснення позивача від 22 березня 2023р. На думку відповідача доводи та аргументи позивача, про поважність причин неявки на роботу 21 березня 2023р є безпідставними та необґрунтованими, при цьому відповідачем, як роботодавцем були дотримані положення ст. ст. 147-149 КЗпП України. Також відповідач звертав увагу суду на безпідставність тверджень позивача, щодо не дотримання відповідачем положень ст. 43 КЗпП України, проте на час звільнення позивача з роботи він не був членом профспілкової організації. Відповідач вважає, що пояснення позивача, що він не був на робочому місці 21 березня 2023р., не розуміючи чи він дійсно ще працює на роботі, оскільки в повідомленні про підозру від 18 березня 2023р. слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві, у вчиненні позивачем кримінального правопорушення зазначено, що він офіційно не працює. На думку відповідача, відомості про те, що позивач не працює було вказано саме зі слів позивача при його допиті слідчим поліції. Також сторона відповідача звертала увагу суду, що в повідомленні про підозру у вчинені кримінального правопорушення, яке сталося 17 березня 2023р., зазначено, що [PERSON] , перебуваючи на амбулаторному лікуванні, відповідно до листа непрацездатності № 7167518-2013542017-1 від 13 березня 2023р., вирішив вчинити таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у сховище, обравши об`єктом свого злочинного посягання майно Київської міської філії АТ «Укртелеком». Відповідач наголошував, що позивач, написавши 22 березня 2023р. пояснення про його відсутність на роботі 21 березня 2023р. та додавши до нього заяву про надання дня відпочинку - 21 березня 2023р. за раніше відпрацьований вихідний день 10 грудня 2022р., яку відповідач отримав 22 березня 2023р. о 14:30 год., тобто позивач визнав свою відсутність на роботі - 21 березня 2023р. без поважної причини та намагався вирішити питання правомірності своєї відсутності на роботі написанням заяви про надання іншого дня відпочинку, що суперечить положенням ч. 3 ст. 107 КЗпП України. На думку відповідача, звільнення позивача з роботи відбулося з дотриманням трудового законодавства. 19 жовтня 2023р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 96-101), в якій позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наголошуючи, що доводи та аргументи відповідача, наведені у відзиві на позов, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки складений акт про відсутність позивача на роботі 21 березня 2023р. є неналежним доказом, оскільки члени комісії, ніколи не працювали разом з позивачем, і їм невідомо про робоче місце позивача. 24 жовтня 2023р. на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив (а.с. 104-108), в яких відповідач проти позову заперечив, наголошуючи, що позивач вводить суд в оману, повідомляючи, що поважною причиною невиходу його на роботу 21 березня 2023р. були відомості про те, що він не працює у відповідача. Разом з тим, за допомогою корпоративної електронної пошти позивач намагався подати заяву про надання йому дня відпочинку - 21 березня 2023р. за роботу у неробочий час. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що з 20 липня 2001р. позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем, остання посада, яку обіймав позивач - інженер електрозв`язку та лінійних споруд електрозв`язку дільниці мережі доступу № 327/3 м. Київ цеху мережі доступу № 2 регіонального центру мережі доступу Технічного департаменту Київської міської Філі АТ «Укртелеком» (а.с. 20-23). Наказом відповідача за № 58-22-02-к від 22 березня 2023р., позивача було звільнено з роботи з посади інженера електрозв`язку та лінійних споруд електрозв`язку дільниці мережі доступу № 327/3 м. Київ цеху мережі доступу № 2 регіонального центру мережі доступу Технічного департаменту Київської міської Філі АТ «Укртелеком» з 22 березня 2023р. на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 19), підставами для видачі відповідачем зазначеного наказу були Акт фіксації відсутності позивача на роботі 21 березня 2023р., службова записка начальника Центру мережі доступу № 2 (ЦМД №2) Київської міської філії АТ «Укртелеком» від 22 березня 2023р. (а.с. 54) та пояснення позивача від 22 березня 2023р. (а.с. 55). Так, згідно з Актом фіксації відсутності працівника на роботі від 21 березня 2023р., позивач був відсутній на роботі 21 березня 2023р. з 08:30 год. до 17:30 год. без поважних причин (а.с. 54). Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 22, 24 Постанови №9 від 06 листопада 1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначається, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно зі ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За змістом ч. 1 ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення догана; звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку (ст. 148 КЗпП України). Частинами 1, 2 ст. 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Судом встановлено, що згідно довідки Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 20 березня 2023р. (а.с. 26) позивач з 14:30 год. 17 березня 2023р. по 13:15 год. 20 березня 2023р. перебував у приміщенні ізолятора тимчасового тримання Головного управління Національної поліції у м. Києві, у зв`язку з затриманням його за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 185 КК України; з 13:15 год. 20 березня 2023р. по 17:30 год. 20 березня 2023р. позивач перебував у приміщенні Дарницького районного суду м. Києва, у зв`язку з розглядом клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та 20 березня 2023р. позивач був звільнений з-під варти, на підставі ухвали слідчого судді Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2023р. З матеріалів справи вбачається (а.с. 53), що від безпосереднього керівника позивача - начальника ЦМД № 2 Київської міської філії АТ «Укртелеком» на ім`я директора Київської міської філії АТ «Укртелеком» надійшли службова записка та Акт фіксації відсутності позивача на роботі, в яких зазначено, що [PERSON] 21 березня 2023р. був відсутній на робочому місці, не телефонував та про причину своєї відсутності не повідомляв (а.с. 53, 54). Судом встановлено, та не спростовано протягом всього часу розгляду справи в суді, що після прибуття 22 березня 2023р. позивача на роботу, начальник Центру мережі доступу № 2 Київської міської філії АТ «Укртелеком» [PERSON] запросила у позивача пояснення його відсутності на роботі 21 березня 2023р. Позивач надав пояснення (а.с. 55), зазначивши, що не був на робочому місці, не розуміючи чи він дійсно ще працював на роботі, оскільки в повідомленні від 18 березня 2023р. слідчого відділу Дарницького управління поліції ГУ Національної поліції у м. Києві про підозру у вчиненні позивачем кримінального правопорушення зазначено, що він офіційно не працює. Судом критично оцінюються, зазначені письмові пояснення позивача, надані ним роботодавцю (відповідачу) про поважність причин його неявки на роботу, оскільки усвідомлюючи відсутність поважної причини неявки на роботу, позивачем було подано відповідачу 22 березня 2023р., заяву, в порядку ст. 107 КЗпП України, з наданням йому дня відпочинку саме 21 березня 2023р. (а.с. 56). На бажання працівника, який працював у святковий і неробочий день, йому може бути наданий інший день відпочинку (ч. 3 ст. 107 КЗпП України). Суд вважає, що зазначена заява повинна була подана позивачем завчасно, з метою узгодження роботодавцем і покладення відповідних трудових обов`язків позивача на іншого працівника. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1, при цьому судом не встановлено, що при звільненні позивача з роботи, відповідачем не були дотримані положення ст. ст. 147-149 КЗпП України. Як і не встановлено судом, що на час звільнення позивача з роботи, останній був членом профспілкової організації, при цьому судом враховано положення ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Судом критично оцінюються, та не можуть бути взяті до уваги, враховуючи підстави та предмет позову, доводи сторони відповідача, що вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 липня 2023р. по справі № 753/7978/23, який набрав законної сили, було встановлено: «У судовому засіданні обвинувачений [PERSON] свою вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, визнав повністю, щиро розкаявся та пояснив, що 16 березня 2023 року він зателефонував до [PERSON] , який є працівником ТОВ «Кластер Україна», щодо проведення демонтажних робіт з кабелем 17 березня 2023 року біля ТЦ «Аркадій». [PERSON] , будучи співробітником «Укртелеком», неодноразово звертався до цього товариства для виконання певних робіт, вони його знали та довіряли. Так, прибувши 17 березня 2023 року за адресою: м. Київ, Дніпровська Набережна, неподалік ТЦ «Аркадія», [PERSON] показав працівникам ТОВ «Кластер Україна» колодязь звідки необхідно було демонтувати кабель, а сам пішов пити каву. В цей час йому телефонує [PERSON] та каже, що приїхала поліція, яка просить дати пояснення щодо проведення даних робіт. [PERSON] прийшов та надав працівникам поліції посвідчення, що він є працівником «Укртелеком», але їх це не влаштувало і почали з`ясовувати всі обставини. Надаючи відповіді на питання, [PERSON] зазначив, що він ввів працівників ТОВ «Кластер Україна» в оману, повідомляючи їм неправдиву інформацію, що в нього є дозвільні документи на проведення таких робіт, яких насправді в нього не було. А оскільки вони вже не перший раз співпрацювали, підстав не довіряти йому в них не було. У подальшому вказаний кабель [PERSON] збирався зберігати у приміщенні, до якого мав доступ, для того щоб продати. Оплачувати роботу працівникам ТОВ «Кластер Україна» він не збирався. Разом тим, пояснюючи такі свої дії, [PERSON] зазначив, що причиною крадіжки було те, що керівництво «Укртелеком» належним чином не оцінило його 20-річну роботу та йому було повідомлено про його звільнення. Розуміючи, що через 2 міс. він залишиться без засобів для існування, [PERSON] вирішив заробити додаткові кошти. У вчиненому щиро розкаявся, жалкує про скоєне, просив суворо не карати, запевнив, що у подальшому більше не буде вчиняти злочини та відшкодує збитки.», і яким позивача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 4 ст. 185 КК України, і призначено йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного судом покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік. Як і не вбачає суд правових підстав для задоволення вимоги № 2, враховуючи висновки суду щодо вимоги № 1 та положення ст. 235 КЗпП. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed