Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

30 червня 2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] відповідно до якої вона просить визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.10.2003 року укладений між [PERSON] , яка діяла за довіреністю від продавця [PERSON] та [PERSON] , 77/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що [PERSON] купила у [PERSON] частину житлового будинку, а саме 77/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Інші 23/100 домоволодіння належать гр. [PERSON] , яка живе в ній. Зазначені 77/100 частини домоволодіння в будинку [ADDRESS] належали продавцеві [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 27 червня 2001 року, замість договору купівлі-продажу від 03.10.1985 року. На час продажу 77/100 частини даного домоволодіння [PERSON] мешкав у м. Москва Російська Федерація, був гр. Росії, та зареєстрован у [ADDRESS] . Оформлення купівлі-продажу даних 77/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відбулося на підставі письмового договору у присутності свідків. Від [PERSON] на підставі довіреності діяла [PERSON] . 26 вересня 2003 року був складений договір про завдаток, в якому зазначається, що [PERSON] передає гр. [PERSON] , яка діє за довіреністю від [PERSON] , завдаток у розмірі 2 120, 00 грн за купівлю частини будинку в [ADDRESS] . Згідно розписки, виданої 02.10.2003 року представником продавця [PERSON] за дорученням [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 34\~450,00 грн в рахунок купівлі-продажу частини будинку. 25 жовтня 2003 року був складений договір сторін у простій письмовій формі в присутності свідків. В подальшому договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим. Позивачці були передані ключі від будинку. Відповідач у цьому будинку не проживав з 1987 року. Ці данні підтверджуються записами будинкової книги, де зазначено що [PERSON] прописан 10.07.1986 року, знятий з обліку 31.08.1987 року. Позивачка мешкає у будинку з моменту покупки 77/100 частини домоволодіння по теперішній час. На даний час позивач проживає зі своєю онукою [PERSON] , [INFO] та є її опікуном. Одержавши від покупця [PERSON] грошові кошти за 77/100 частину даного домоволодіння, [PERSON] для оформлення документів на зазначену частину домоволодіння в Україну з Росії не з`явився. Таким чином, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Позивач у вказаному будинку проживає разом зі своєю онукою, [PERSON] , [INFO] . Несе всі пов`язані з проживанням у будинку витрати, регулярно оплачує комунальні платежі (газ, тепло, електропостачання тощо) та утримує: будинок в належному санітарно-технічному стані. Сторонами при укладенні письмового договору було досягнуто згоди з усіх його істотних умов, всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов`язків, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу частини домоволодіння. Правочин був реальним і вчинений у формі, дозволенній чинним законодавством України в 2003 році. Ні заперечень, ні зауважень ніхто із сторін з моменту укладення Договору не заявляв. Будь-які суперечки між сторонами відсутні. Протизаконних умов Договір не містить. Сторонами виконано всі наявні в Договорі умови, проте частково порушена форма Договору, оскільки при його оформленні не була дотримана нотаріальна форма. В телефонному режимі з відповідачем до 2014 року періодично зв`язок підтримувався. Представник за довіреністю [PERSON] померла. З 2014 року позивачка намагалась зв`язатися з відповідачем для нотаріального посвідчення договору, однак зв`язок з відповідачем перервався. Позивач та свідок [PERSON] намагалися знайти відповідача, однак це не вдалося за можливе. При судовому розгляді з 2018 року по 2020 рік в Красногвардійському районному суді м. Дніпропетровська по справі № 204/7156/18, в суді також намагався зв`язатися з відповідачем, однак знайти відповідача за адресою проживання не вдалося за можливе. Дотепер, з невідомих позивачці причин, незважаючи на те, що нею було зроблено все можливе для залучення відповідача до зазначеного питання, відповідач так і не зв`язався із позивачем, що можна розцінювати як ухилення від приведення договору у відповідність до норм діючого законодавства, а саме нотаріального посвідчення договору. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовну заяву та просили її задовольнити, проти заочно розгляду справи не заперечували. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України в порядку частини 11 статі 128 ЦПК України. Відзиву від відповідача на позов до суду не надходило. Зі згоди позивачки та її представника, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовної заяви слід відмовити по наступним підставам. 26 вересня 2003 року між [PERSON] (паспорт серія № [NUMBER] , тимчасовий), на підставі довіреності, та [PERSON] (паспорт серія [NUMBER] ) укладено договір задатку, відповідно до умов якого Килимник передала [PERSON] завдаток в розмірі 2\~120,00 грн., що еквівалентно 400 доларам США по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року в рахунок належних з неї 34\~450,00 грн., що еквівалентно 6500 доларів по курсу 1 долар 5,3 грн. на 26 вересня 2003 року за квартиру (дом) по [ADDRESS] (а.с. 7). Пунктом 4 вказаного договору задатку вказано, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений нотаріально через біржу не пізніше 20 жовтня 2003 включно. Відповідно до розписки від 02 жовтня 2003 року [PERSON] від імені [PERSON] на підставі довіреності у присутності свідків підтверджує, що взяла у [PERSON] гроші у сумі 34450,00 грн. як оплату за будинок за адресою: [ADDRESS] від імені [PERSON] заявляє, що будинок переходить у власність [PERSON] і є її власністю безповоротно (а.с. 8). 25 жовтня 2003 року укладено договір сторін, відповідно до якого [PERSON] від імені [PERSON] за його довіреністю, продала частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , та отримала гроші у сумі 34450, 00 грн. (а.с. 9). Згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» №7719012 від 08.07.2005 року, вбачається, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (номер запису 67 в книзі 546) належить на праві приватної власності [PERSON] (договір дарування) - частка 23/100, та [PERSON] (свідоцтво про право власності) - частка 77/100. В примітках зазначено, що для продажу 77/100 частини домоволодіння, що складається із: в житловому будинку літ. А-1 кв. №1, житловою площею 62,9 кв.м., сарай літ. Г, в загальному користуванні: огорожа, мостіння №1-4, І, ІІ, убиральня літ. 3. Вартість - 27873 грн. (фактична) (а.с. 10). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно вимог частини 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У відповідності зі статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну. Ціна товару це грошова сума, яка підлягає сплаті покупцем за одержану від продавця річ. Відповідно до частини 1 статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Для визнання такого договору дійсним обов`язковою умовою, як і для будь якого іншого договору, є відповідність його змісту Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 3 статті 209, частина 1 статті 203 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (частина перша статті 657 ЦК України тут і далі у редакції, чинній станом на 25 жовтня 2003 року). Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Отже, для задоволення вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна на підставі ч.2 ст.220 ЦК України позивач відповідно до вимог ст.81 ЦПК України має довести існування одночасно двох обставин: факт безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину і втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин, а також факт домовленості двох сторін щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами. Так, в судовому засіданні свідком [PERSON] надано пояснення, що вона познайомилася з [PERSON] 2017-2018 рр. Вона допомагала їй шукати [PERSON] в Москві, за адресою проживання його не було, вказала що виясняла, що квартира там у нього з 2004 року була, в театрі він не працює. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] ухилився від нотаріального посвідчення укладеного договору, оскільки взагалі в матеріалах справи відсутні відомості про його обізнаність щодо продажу домоволодіння та укладання договору купівлі-проваджу, у зв`язку з тим, що він особисто договір не підписував. [PERSON] діяла на підставі довіреності, копії якої також в матеріалах справи не має. Таким чином, встановити волевиявлення [PERSON] на укладання вказаного вище договору купівлі-продажу не має можливості. Суд вказує, що позивачкою не було залучено до участі у справу [PERSON] , яка могла би підтвердити факт дійсності укладання договору купівлі-продажу від 25.10.2003 року. Позивачкою в позовній заяві вказано, що [PERSON] померла, проте доказів про вказаній факт до суду не надала. Судом не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України. Крім того, позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 25.10.2003 року укладений між [PERSON] , яка діяла за довіреністю від продавця [PERSON] та [PERSON] , 77/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Проте, в договорі між [PERSON] та [PERSON] не було визначне частку, яку остання отримала, а тільки вказано частину домоволодіння, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а не 77/100. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Outcome: dismissed