Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначила, що з 27.08.2009 перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31.10.2019. За час перебування у шлюбі ними набуто спільне майно, яке, посилаючись на норми сімейного законодавства, позивачка просила поділити наступним чином: визнати за нею право приватної власності на нерухоме майно частину гаража загальною площею 39,60 м2, під реєстраційним номером [ADDRESS] (далі Гараж) та частину земельної ділянки загальною площею 0,0047 га, кадастровий номер 2122455100:01:017:0042, припинивши право спільної сумісної власності подружжя, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 23.11.2023 по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 28-29). 13.12.2023 до суду подано відзив на позовну заяву, в якому висловлено позицію про визнання вимоги позивачки щодо визнання за нею права приватної власності на нерухоме майно, зокрема, на частину Гаража, припинивши право спільної сумісної власності спірних сторін на це майно. Стосовно позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності на частину земельної ділянки з кадастровим номером 2122455100:01:017:0042, відповідач висловив заперечення проти задоволення цієї вимоги, оскільки дана ділянка належить йому на праві особистої власності та не є спільним майном подружжя. Також у відзиві висловлено прохання відмовити у стягненні з відповідача судових витрат на правову допомогу, оскільки, як вважає, заявлений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу є необґрунтованим та явно завищеним, таким, що не відповідає складності даного спору, а також критеріям розумності та співмірності, виходячи з конкретних обставин даного спору, ціни позову, а також невідповідності заявленої суми ринковим цінам адвокатських послуг (а.с. 34-37). 22.12.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, за змістом якої позивачка та її представник зауважили, що доводи сторони відповідача про необґрунтованість позовних вимог є безпідставними та такими, що не спростовують підстав позовної заяви (а.с. 45-47). Ухвалою суду від 31.01.2024 постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 54). У відповіді на відзив позивачка та її представник висловили прохання розгляду справи за їх відсутності. Заявлений позов підтримують у повному обсязі. Представник позивача подав заяву з проханням розглядати справу без його участі та участі його довірителя. Висловив позицію про підтримання викладеної у відзиві на позов правової позиції. Додаткових клопотань не має (а.с. 55). Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони дійсно з 27.08.2009 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 31.10.2019 у справі № 302/1182/19 (а.с. 13). 15 вересня 2015 року реєстраційною службою Міжгірського районного управління юстиції Закарпатської області було проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на гараж площею 39,60 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 676101521224, та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 15.09.2015. Вказаний об?єкт нерухомості розташований на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, площа 0,0047 га, кадастровий номер 2122455100:01017:0042, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 14-15). Зі змісту відповіді на відзив вбачається, що позивачкою визнається набуття [PERSON] права власності на вищевказану земельну ділянку в межах норм безоплатної приватизації. А тому вказані обставини не підлягають доказуванню, з урахуванням положень частини 1 статті 82 ЦПК України. Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до частин першої та другої статті 60 Сімейного кодексу\~України (далі СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Відповідно до частини першої статті 69\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70\~СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд вважає обґрунтованим позов в частині вимоги про визнання за позивачкою права приватної власності на частину [PERSON] , оскільки право власності на вказане майно набуте подружжям у період шлюбу. При вирішенні питання обґрунтованості позову в частині вимоги про визнання за позивачкою права власності на частину земельної ділянки, наданій для будівництва [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до положень статей 81, 116\~Земельного кодексу\~України (далі ЗК України) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержання громадянином частки із земельного фонду. Виходячи зі змісту статей 120\~ЗК України та 377 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) викладено висновок про те, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу у приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частки будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки у праві власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України». Суд вважає, що перехід права на спірний гараж має наслідком набуття права на земельну ділянку, що відповідає принципу «superficies solo cedit» (збудоване на землі слідує за нею), а тому спірна земельна ділянка підлягає поділу між сторонами. Доводи сторони відповідача щодо неможливості поділу спірної земельної ділянки, яка є особистою приватною власністю відповідача, спростовується висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18). Визнаючи за позивачкою право приватної власності на частину спірного нерухомого майна, слід припинити право спільної сумісної власності подружжя на вказане майно. Таким чином, оцінюючи в сукупності обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачкою вимоги, аналізуючи надані сторонами докази, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, врахувавши часткове визнання позову відповідачем, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, оскільки стороною позивачки надано достатні, належні та допустимі докази, які в сукупності свідчать про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог статей 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За подання до суду позовної заяви з двома вимогами майнового характеру позивачкою сплачено судовий збір у розмірі 2398,59 грн (а.с. 1). Отже, позивачці з державного бюджету підлягають поверненню 599,65 грн, що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору за одну з вимог майнового характеру. Решта сплаченого\~позивачкою судового\~збору в розмірі 1798,94 грн підлягає стягненню на її користь з відповідача. Частинами 1, 3, 4 статті 137\~ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин 5 та 6 вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. На підтвердження понесених позивачкою витрат на професійну правничу допомогу до суду надано Договір про надання правової допомоги від 12.09.2023, ордер на надання правової (правничої) допомоги, додаткову угоду від 21.10.2023 до Договору про надання правової допомоги від 12.09.2023, квитанції про оплату за надані адвокатські послуги від 30.10.2023 на суму 5000,00 грн (а.с. 9-11, 25, 26). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності розміру судових витрат зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, розгляду справи за відсутності сторін та їх представників, обсягом наданих послуг, значенням справи для сторін, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 3\~000,00 грн.

Outcome: approved