Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

у грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, заборони вчинення певних дій, в якому просив визнати за ним та [PERSON] право спільної сумісної власності: - на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 53,04 м2; - на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 37,50 м2; - заборонити [PERSON] здійснювати будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , без його згоди; - заборонити [PERSON] здійснювати будь-які дії щодо володіння, користування та розпорядження квартирою за адресою: [ADDRESS] , без його згоди. Позовні вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] виник цивільно-правовий спір, щодо права власності на дві квартири: квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS] . Вказав, що він та [PERSON] з 04.01.1967 року по 02.11.1982 перебували у шлюбі. 03.04.1986 року вони повторно уклали шлюб, в якому зараз і перебувають. За час перебування у шлюбі він став членом будівельного кооперативу ЖСК «Художник», що підтверджується квитанцією про зарахуванням первинного внеску в розмірі 3175,00 рублів на рахунок кооперативу в Державному банку СРСР, а у 1972 році від ЖСК «Художник» він та [PERSON] отримали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Орієнтовно у 1992 році квартира була приватизована на [PERSON] ,про що було отримано свідоцтво про право власності. Також, у 2000 році він та [PERSON] придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Стороною в договорі купівлі-продажу виступила [PERSON] , а тому право власності на квартиру оформлено на неї. Зазначив, що влітку 2014 року [PERSON] зібрала свої речі, забрала усі документи на спірні квартири та виїхала до квартири за адресою [ADDRESS] , від спілкування з ним ухиляється та стверджує, що спірні квартири належать тільки їй на праві приватної власності, та вона має намір продати одну з них. Однак, із такою ситуацією він не може погодитись, оскільки спірне майно було набуте за часу перебування у шлюбі. Так, за умови здійснення [PERSON] дій, пов`язаних із відчуженням права власності на квартири, без його згоди, а також відсутність у нього документів, які засвідчують право власності на квартири, оскільки документи про право власності знаходяться у [PERSON] , він змушений звернутися до суду із позовом про заборону останній здійснення будь-який дій щодо квартир без його згоди, визнання права спільної сумісної власності на квартири. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] була приватизована у 1992 році ним та [PERSON] під час перебування у шлюбі, а квартира [ADDRESS] придбана у 2000 році, вони є спільною сумісною власністю його та [PERSON] . Жодної з обставин, що зумовлюють припинення права власності його та [PERSON] на квартири не настало, а тому правовий режим права спільної сумісної власності на квартири продовжує діяти. Усе вищенаведене дає підстави стверджувати, що квартири перебувають у спільній сумісній власності його та [PERSON] , а будь-які дії останньої щодо володіння, користування та розпорядження квартирами без його згоди є порушенням його майнових прав. Тому, вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. від 07.03.2017 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 41). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 20.10.2017 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду (т. 1 а.с. 52). Протокольною ухвалою від 19.01.2018 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного майна подружжя (т. 2 а.с. 7-14). 13.03.2018 року [PERSON] подав заяву про зміну предмету позову із позовною заявою в новій редакції. В позові вказав, що у зв`язку з неможливістю сумісного проживання між ним та [PERSON] виник цивільно-правовий спір, щодо права власності на спільне майно, яке було набуто ними за час шлюбу. Вказав, що він та [PERSON] з 04.01.1967 року по 02.11.1982 перебували у шлюбі. 03.04.1986 року вони повторно уклали шлюб, в якому зараз і перебувають. У 2012 році [PERSON] зібрала свої речі, забрала документи .на спірне майно та виїхала до квартири за адресою [ADDRESS] , від спілкування з нимухилялась та стверджує, щоспірне майно (квартири за адресою: [ADDRESS] та за адресою: [ADDRESS] , належать тільки їй на праві приватної власності, та вона має намір продати одну із квартир. 3 урахуванням наведених обставин, вважає, що необхідно розділити усе їх спільне із [PERSON] майно за засадах рівності часток, однак, відсутність згоди [PERSON] на поділ майна на засадах рівності часток, а також неподільність речей, унеможливлює його поділ внатурі, а тому на даний час є тільки можливість розділити спільне сумісне майно подружжя шляхом визнання їх ідеальних часток без його реального поділу та залишити майно у їх спільній частковій власності. Вказав, що поділу підлягає наступне спільне майно: - квартира за адресою: [ADDRESS] , яка була побудована за спільні кошти його та [PERSON] за рахунок внесків до ЖБК «Художник», реєстрація права власності відбулась за час перебування у шлюбі, а тому ця квартира є спільною сумісною власністю подружжя; - квартира за адресою: [ADDRESS] , придбана на підставі договору купівлі- продажу від 24.07.1999 року №2316-А/1187, яка була придбана за спільні кошти його та [PERSON] за час перебування у шлюбі, державна реєстрація права власності здійснена за час перебування у шлюбі, а тому на неї поширюється правовий режим спільної власності; - гаражний бокс № [NUMBER] в ҐБК «Прогресе» площею 21,40 м2, якийрозташований в [ADDRESS] , зареєстрований за ним 16.08.2011 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації на праві власності, оплата пайових внесків за який відбувалась за час перебування його та [PERSON] у шлюбі, реєстрація права власності також була проведена за час шлюбу, тому гаражний бокс перебуває у спільній сумісній власності подружжя; - автомобіль Ford Sierra, реєстраційний номер [NUMBER] , 1987 року випуску, колір сірий, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , тип легковий комбі-В, який ним був придбаний за час перебування у шлюбі на підставі довідки-рахунку № [NUMBER] від 03.08.1997 року, тому він є спільною сумісною власності подружжя. Зазначив, що жодної з обставин, що зумовлюють припинення права власності його та [PERSON] на квартири не настало, а тому правовий режим права спільної сумісної власності на квартири продовжує діяти. Усе вищенаведене дає підстави стверджувати, що квартири перебувають у спільній сумісній власності його та [PERSON] , а будь-які дії останньої щодо володіння, користування та розпорядження квартирами без його згоди є порушенням його майнових прав (т. 2 а.с. 74-147). Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 10.10.2019 року справу прийнято до провадження, поновлено провадження та призначено підготовче засідання (т. 3 а.с. 45). Ухвалою від 17.06.2021 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд (т. 3 а.с. 119). Ухвалою від 27.02.2024 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилась, подав заяву про розгляд справи за його відсутності та його представника, в якій також просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, відзив на позовну заяву не подала, надала заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із відсутністю адвоката Горбенко Т.М. у м. Києві. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 6 ЦПК України, суд зобов`язаний поважати честь і гідність учасників судового процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Згідно з положенням ч. 3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За змістом ст. ст. 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається. Таким чином, на осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28.03.2006 року, заява № 23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Проте, суд вважає, що причини, зазначені відповідачемв своєму клопотанні, є не достатньо поважними. Слід також враховувати правову позицію Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Пономарьов проти України», згідно з якою сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ратифікуючи Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У рішеннях від 28.10.1998 року у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, серед іншого, розумність строків розгляду справи судом (п. 10 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 цієї статті визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість з`явлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Частиною 3 ст. 223 ЦПК України встановлено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Тому, враховуючи тривалість провадження у справі, категорію справи, суд відповідно до ст. 223 ЦПК України, вирішив розглядати справу за відсутності відповідача. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Судом встановлено, сторони у справі з 04.01.1967 року по 02.11.1982 перебували у шлюбі. 03.04.1986 року сторони повторно уклали шлюб, в якому зараз і перебувають (т. 1 а.с. 10, 12). Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] ( [PERSON] до зміни прізвища) 03.03.1969 року згідно квитанції № 568583 сплачено пайовий внесок для зарахування ЖБК «Художник» за квартиру в розмірі 3 175,00 руб. (т. 1 а.с. 13). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 97217898 від 13.09.2017 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі довідки ЖБК «Художник» № 33 від 29.03.1993 року (т. 1 а.с. 86-87). Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна № 97217957 від 13.09.2017 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу № 2316-А/1187, виданої 24.06.1999 року Українською біржою «Десятинна» (т. 1 а.с. 88-89). Відповідно до свідоцтва про право власності від 16.08.2011 року гаражний бокс № [NUMBER] в ГБК «Прогрес», площею 21,40 м2, належить [PERSON] направі приватної власності (т. 2 а.с. 94-98). Згідно довідки ГБК «Прогрес» від 26.04.2011 року № 64 сума внеску за гаражний бокс в розмірі 350,00 руб. сплачена 20.12.1976 року (т. 2 а.с. 99). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію ТЗ [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля Ford Sierra, реєстраційний номер [NUMBER] , 1987 року випуску, колір сірий, двигун № [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , тип легковий комбі-В, на підставі довідки-рахунку № [NUMBER] від 03.08.1997 року (т. 2 а.с. 100-101). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірне майно придбанодо 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, тому, вирішуючи спір у цій частині, застосуванню до спірних правовідносин підлягають положення КпШС України, чинного на момент придбання спірного майна в період шлюбу. При вирішенні питання про поділ майна подружжя по суті спору суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або у порядку спадкування, згідно з положеннями статті 24 КпШС України є власністю кожного з них (роздільним майном). Аналогічні положення закріплено у пунктах 1, 2 частини першої статті 57 СК України. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у статті 70 СК України. Таким чином, розглядаючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час придбання вказаного майна. Відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке є об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути спільною сумісною власності за укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Якщо один із подружжя вклав у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, придбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Конструкція норми статті 22 КпШС України, яка узгоджується з нормами статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, а один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду Українивід 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Судувід 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі№ 404/1515/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі № 334/8276/15-ц, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. На спростування презумпції спільності майна подружжя, [PERSON] доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не надано, правом на подання відзиву остання не скористалась, так само як і на витребування доказів, необхідних для підтвердження своєї позиції. Тому, з огляду на встановлені обставини, суд надходить до висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, оскільки [PERSON] не надала належних і допустимих доказів на підтвердження факту належності майна їй особисто, враховуючи, що на момент придбання останнього сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено обставин придбання майна за кошти, отримані в дар, у порядку спадкування, кошти, що належали їй до шлюбу, або іншого роздільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільності майна подружжя, не доведено беззаперечного факту придбання спірного майна за особисті кошті одного з подружжя, то суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved