Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив визнати квартиру [ADDRESS] його особистою приватною власністю та визнати за ним право власності на вказану квартиру. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що 05 березня 2011 року під час перебування у шлюбі з відповідачем позивач придбав спірну квартиру, купівлю продаж якої було вирішено оформити на дружину, оскільки у позивача на той час був конфлікт з його колишньою співмешканкою та бізнес партнерами. Всі грошові кошти, які позивач вклав у придбання квартири, належали йому особисто на праві власності, оскільки позивач взяв їх в борг у свого брата [PERSON] . Відповідач не мала намір ділити з позивачем борги, тому не заперечувала, що квартира буде особистою приватною власністю позивача, та повідомила, що на квартиру претендувати не буде. 25 травня 2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивач вирішив продати квартиру, однак відповідач зірвала продаж квартири та скористалась довірою позивача фактично шахрайським шляхом забравши у позивача квартиру. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 19 вересня 2023 року від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про визнання позовних вимог. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2023 року призначено судове засідання для розгляду справи по суті та витребувано відомості у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України. Представник позивача Бардаченко Д.В. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, позов визнала, підтвердила, що дійсно спірна квартира була придбана за особисті кошти позивача та повідомила, що всі питання стосовно поділу майна вже вирішені, внаслідок чого вона вже отримала грошову компенсацію. Крім того, відповідач повідомила, що вона проживає за межами України та не має наміру повертатися до України, а тому переоформити спірну квартиру у позасудовому порядку не має можливості. Суд, вислухавши представника позивача [PERSON] та відповідача, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини. З 23 вересня 2005 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 травня 2020 року, що набрало законної сили 07 серпня 2020 року, розірвано (а.с.6) На підставі договору купівлі-продажу майна від 05 березня 2011 року відповідач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-10, 19-21). Відповідно до копії розписки від 02 березня 2011 року, позивач отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 400000 грн на придбання квартири [ADDRESS] , та зобов`язався повернути всю суму боргу до 02 березня 2013 року (а.с.11). Відповідно до відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 11 січня 2024 року відповідач 02 травня 2023 року перетнула державний кордон України та більше до України не поверталася (а.с.77). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги судом враховується наступне. У\~статті 57 СК України\~наведено перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Зокрема, у відповідності до п. 3 ч.1\~статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відтак, сам лише факт набуття подружжям чи чоловіком або дружиною майна під час шлюбу не є безумовною підставою для поширення на це майно правового статусу спільної сумісної власності, оскільки необхідно довести не лише, що майно придбане під час шлюбу, а й те, що джерелом набуття цього майна виступили спільні кошти чи спільна праця подружжя. Окрім цього, законодавцем окремо визначено перелік майна, що відноситься до особистої приватної власності дружини чи чоловіка, незважаючи на те, що набуте у власність під час перебування у шлюбі. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 60 СК України\~встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до ч. 3 ст.\~12, ч. 2 ст.\~78, ч. 1 ст.\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи визнання відповідачем позову, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження те, що спірне нерухоме майно було придбано за особисті кошти позивача та є його особистою приватною власністю. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 13420 грн (а.с.5, 26а). Однак, частиною першою статті 142 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 141, ч. 1 ст.142 ЦПК України, позивачу з державного бюджету має бути повернуто 6710 грн (50 % суми сплаченого судового збору), а інші 50 % сплаченого судового збору мають бути стягнуті на користь позивача з відповідача.

Outcome: approved