Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Зазначив, що 06.07.2014 він надав у борг [PERSON] грошові кошти у сумі 6000,00 грн., які останній зобов`язався повернути до 20.07.2014 з процентами у загальному розмірі 7000,00 грн., що підтверджується борговою розпискою, написаною [PERSON] . У випадку не повернення боргу у вказаний у розписці строк передбачено сплату пені у розмірі 700,00 грн. за кожний день прострочення платежу. У зв`язку з неповерненням боргу у встановлений строк [PERSON] 14.07.2017 звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Згідно уточненої позовної заяви про збільшення позовних вимог, просить стягнути з відповідача борг у загальному розмірі 7000,00 грн., пеню за 3456 днів прострочення у сумі 2419200,00 грн., а також згідно ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 21.07.2014 по 15.01.2024 у сумі 1988,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7315,00 грн. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву зазначив про часткове визнання позову щодо стягнення основного боргу з процентами у сумі 7000,00 грн., 3% річних за період з 21.07.2014 по 15.01.2024 у сумі 1988,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7315,00 грн. В частині стягнення пені просив відмовити в повному обсязі, в тому числі просив застосувати позовну давність. Вказує, що встановлення розміру пені в твердій грошовій сумі законом не передбачено та суперечить змісту цього поняття. Виходячи з положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» відносно розрахованого розміру пені у сумі 2419200,00 грн. можна стверджувати, що вона є несправедливою умовою договору позики та не має складати більше 50% основного боргу. Також просив застосувати положення пунктів 15 та 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України щодо неможливості нарахування штрафних санкцій під час дії карантину та в періоду воєнного стану, та ч. 3 статті 551 ЦК України, якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача просив позов задовольнити частково з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 06.07.2014 між сторонами укладено договір позики, у відповідності до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 06.07.2014 у борг грошові кошти у розмірі 6000,00 грн. та зобов`язався повернути борг разом з процентами у сумі 7000,00 грн. до 20.07.2014, що підтверджується відповідною розпискою [PERSON] . У розписці також зазначено, що у випадку несвоєчасного повернення боргу позичальник зобов`язується сплачувати пеню в розмірі 700,00 грн. за кожний день прострочення платежу (а.с.5). [PERSON] у судовому порядку оспорював дійсність умов договору позики щодо пені, рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2018, залишеним без змін постановою апеляційного суду Запорізької області від 03.07.2018, у задоволенні позову було відмовлено. Постановою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 08.04.2019 зазначені судові рішення були залишені без змін. Також [PERSON] у судовому порядку оспорював дійсність договору позики, оформленого розпискою. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.08.2021 у задоволенні позову було відмовлено. У відзиві на уточнену позовну заяву представник [PERSON] вказав, що відповідач визнає наявність боргу у загальному розмірі 7000,00 грн. відповідно до договору позики, оформленого розпискою, від 06.07.2014. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Згідно з частиною другою статті 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. За змістом положень ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК). За правилом ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з положеннями ст. 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Позивач просить стягнути з відповідача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України 3% річних за період з 21.07.2014 по 15.01.2024 у сумі 1988,00 грн. та інфляційні втрати у розмірі 7315,00 грн. При розрахунку 3% річних за основу взята прострочена сума 7000,00 грн., визначена у договорі. 3% річних розраховані з урахуванням простроченої суми, помноженої на кількість днів прострочення - 3456, помноженого на 3% та поділеного на 365 (днів у році). Розмір інфляційних втрат розрахований за формулою: Сума боргу х індекс інфляції / 100%. Позивач просить стягнути інфляційні втрати у розмірі 7315,00 грн. При цьому суд зазначає, що за змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Відповідачем розрахунок позивача не спростовується та визнається позов у частині стягнення 3% річних за 3456 днів прострочення у сумі 1988,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7315,00 грн. Стаття 206 ЦПК України встановлює, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Перевіривши відповідність закону позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, перевіривши повноваження представника відповідача, роз`яснивши сторонам наслідки визнання позову, а також виходячи з положень ст. 13 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог в цій частині та можливість прийняти визнання відповідачем позову в частині стягнення 3% річних за період з 21.07.2014 по 15.01.2024 у сумі 1988,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7315,00 грн. Таким чином, судом встановлено, що права позикодавця [PERSON] дійсно порушені з боку позичальника [PERSON] , борг останнім не повернутий за вищезазначеним договором позики у встановлений строк до 20.07.2014. Після закінчення строку дії договору позики позивач як позикодавець мав право на нарахування боржникові інфляційних втрат та 3 % річних в порядку ст. 625 ЦК України з урахуванням простроченої суми, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 7000,00 грн., та 3% річних від простроченої суми у розмірі 1988,00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 7315,00 грн. підлягають задоволенню. При вирішенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання суд керується таким. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника таких, що ґрунтуються на законі, невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Частиною 1 статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Частина 1 статті 546 ЦК України визначає види забезпечення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК). Платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін (ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»). Згідно зі ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. При цьому ст. 4 зазначеного Закону встановлено, що розмір пені не повинен перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня. Обмеження пені у грошових зобов`язаннях подвійною обліковою ставкою Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, на що вказував відповідач у своїх запереченнях, поширюється на правовідносини, суб`єктами яких є лише підприємства, установи та організації незалежно від форм власності і господарювання та фізичні особи - суб`єкти підприємницької діяльності (підприємці), і застосуванню до спірних відносин не підлягає. Як встановлено судом, за прострочення виконання зобов`язання у розписці боржника передбачено неустойку у вигляді пені у розмірі 700,00 грн. за кожний день прострочення. За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. За правилами статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Встановивши, що позовну давність пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цієї підстави, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Звертаючись з позовом до суду, [PERSON] просив стягнути пеню у розмірі 775780,00 грн. за період з 21.07.2014 по 14.07.2017 (за 1090 днів прострочення). Беручи до уваги, що право на нарахування пені виникло у позивача з 21.07.2014, з позовом про стягнення боргу за договором позики та пені позивач звернувся до суду 14.07.2017, тобто у межах строку позовної давності за основною вимогою, належний період нарахування пені починається з 14.07.2016. Відтак, з урахуванням заяви відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку, що позивач має право на нарахування пені за 12 місяців (365 днів), що становить 255500,00 грн. (700,00 грн. х 365 = 255500,00 грн.). Разом з тим, суд враховує положення частини третьої статті 551 ЦК України, яку просив застосувати представник відповідача, відповідно до якої у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити. Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Встановлено, що розмір основної заборгованості складає 6000,00 грн., а розмір розрахованої пені становить 255500,00 грн., що майже у 43 рази перевищує суму заборгованості за основним боргом. Розмір такої пені не можна вважати таким, який відповідає принципам добросовісності, справедливості й пропорційності. На думку суду, передбачений умовами договору розмір неустойки фактично спрямований на покарання боржника, а не на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. За частиною третьою статті 509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, а частиною першою статті 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Справедливість, добросовісність, розумність належать до загальних засад цивільного законодавства, передбачених статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору, встановлюючи певну межу поведінки учасників цивільно-правових відносин. Ці загальні засади втілюються у конкретних нормах права та умовах договорів, регулюючи конкретні ситуації таким чином, коли кожен з учасників відносин зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, захищати власні права та інтереси, а також дбати про права та інтереси інших учасників, передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам і інтересам інших осіб, закріпляти можливість адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу. Зокрема, загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Для того щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах. Із урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення пені, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача, із визначенням її на рівні розміру невиконаного основного зобов`язання у сумі 6000,00 грн. З урахуванням викладеного позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики, яка складається з основного боргу у сумі 6000,00 грн., процентів у сумі 1000,00 грн., 3% річних у сумі 1988,00 грн., інфляційних втрат у сумі 7315,00 грн., пені у сумі 6000,00 грн., а всього 22303,00 грн.

Outcome: partial