Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, та пояснив, що між ним та відповідачкою виник спір щодо місця проживання дітей. Відповідачка вирішила проживати окремо та не проживає з ним та їхніми дітьми приблизно один рік. Діти залишаються на його утриманні та вихованні, він повністю опікується та утримує матеріально дітей, відповідачка не бажає проживати з ним, а діти звикли до звичної для них обстановки. З молодшою дочкою йому допомагає його мати. Відповідач [PERSON] викликалася до суду в порядку, встановленому ЦПК України, проте в судове засідання не з`явилася. Представник третьої особи, на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки і піклування - виконавчий комітет (служба у справах дітей) Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області Грифлюк Р.І. подала до суду заяву, в якій позов підтримав та просить розглядати справу в її відсутності висновок органу опіки і піклування Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 16.02.2024 року № 29, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] із їх батьком [PERSON] , [INFO] . Заяви та клопотання не надходили. Інші процесуальні дії у справі не вчинялися. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб 20 липня 2010 року у Івановецькій сільській раді Кельменецького району Чернівецької області, актовий запис за № 07, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 20 липня 2010 року. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 04.12.2014 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] від 05.02.2022 року. Позивач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] і його сім`я складається з дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області №5 від 04.01.2024 року. [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується характеристикою виданої Кельменецької селищної ради від 04 січня 2024 року № 6, має самостійний дохід, що підтверджується довідкою «Чернівецької лікарні швидкої медичної допомоги» від 29.12.2023 року №176, та має у власності житло, що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 06.06.2023 року. З довідки Чернівецького ліцею №18 Чернівецької міської ради від 10.01.2024 року № 02-04/12 та характеристики на [PERSON] від 10.02ї1.2024 року № 02-03/07 вбачається, що батько [PERSON] бере активну участь у шкільному житті класу, організації позашкільних заходів, регулярно відвідує батьківські збори, а мати [PERSON] рідко цікавиться навчанням дитини - [PERSON] , не бере участь в організації шкільного життя дочки. В судовому засіданні дитина [PERSON] пояснила, що вони з сестрою [PERSON] проживають з татом. Мам їх не навідує, матеріально їх забезпечує батько. Мама переїхала в інше місце проживання та майже не спілкується з ними. Інколи вони залишаються з бабусею [PERSON] . Вона хоче проживати з своєю сестрою разом з батьком, тому що мама фактично з ними не проживає. Отже між сторонами склалися сімейні правовідносини та виник спір з приводу утримання та місця проживання дітей. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч.1, ч.2 та ч.3 ст.55 Сімейного кодексу України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року(далі - Конвенція), держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції визначено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ті обставини, що малолітня дитина тривалий час постійно проживала з батьком, прихильна до нього, висловила бажання проживати і надалі з ним, батько належним чином турбується про дитину, є виключними обставинами, які дають підстави визначити місце проживання дитини саме з батьком. При цьому, у даному випадку не йдеться про розлучення дитини з її матір`ю, оскільки мати з дитиною не проживала. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально- побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Мати дитини у разі визначення місця проживання останньої з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно неї та участі у її вихованні й може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки і піклування, або за рішенням суду. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, як встановлено судом, позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується виключно з позитивної сторони, має самостійний дохід, не зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю поведінкою не шкодить розвиткові дітей, ним створено всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей та задоволення гармонійного розвитку їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Натомість, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] з дітьми не проживає, не утримує їх матеріально та не займається їхнім вихованням на належному рівні, не створює необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей і задоволення гармонійного розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Викладене вище також підтверджується висновком органу опіки і піклування затвердженим рішенням виконавчого комітету Кельменецької селищної ради Дністровського району Чернівецької області від 16.02.2024 року № 29, з якого вбачається, що орган опіки і піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] із їх батьком [PERSON] , [INFO] . Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дітей, зважаючи на позицію органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з їх батьком позивачем [PERSON] , [INFO] , так як це відповідає найкращим інтересам дітей. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки [PERSON] має по відношенню до дітей такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько [PERSON] і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дітьми. Відповідачка [PERSON] в порушення ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала суду доказів, який би спростовували доводи та докази позивача що місця проживання дітей та підтверджували її участь у вихованні та матеріальному утриманні дітей, зокрема доказів, що вона проживає з дітьми, утримує їх матеріально, займається на належному рівні їхнім вихованням, створює необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей та задоволення гармонійного розвиток їх особистостей в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Враховуючи викладене вище наведене, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю, а саме: слід визначити місце проживання дітей: [PERSON] , [INFO] а [PERSON] , [INFO] , з позивачем [PERSON] , [INFO] , ( [NUMBER] ), який самостійно утримує та виховує своїх дітей. На підставі ст. ст. 51 Конституції України, ст. 3,9,18,27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року ст.29 ЦК України, ст. 7, 18,19, 24,55, 56, 105, 110, 112,141,153,157,160,161 СК України,

Outcome: approved