Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 22 серпня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом за правом представлення, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що 02 вересня 1962 року у [PERSON] та [PERSON] (відповідач) в шлюбі народилася донька - [PERSON] . 24 вересня 1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народився син - [PERSON] (третя особа). 24 листопада 1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Прізвище при реєстрації шлюбу [PERSON] не змінювала. У [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народилася донька: [PERSON] (позивач). Отже, позивачка є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] .. [INFO] її мати, [PERSON] , померла. Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею стала позивачка. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] . На день його смерті їй виповнилося 17 років. Через неповнолітній вік спадкових прав після смерті дідуся позивачка не оформлювала. Більш того, зі слів відповідачки, вона вважала, що у дідуся не залишилося спадкового майна. У червні місяці 2016 року позивачка випадково дізналася, що її матері, [PERSON] на момент її смерті належала 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Право власності на це майно позивачка оформила на себе як єдина спадкоємиця [PERSON] .. Згодом вона дізналася, що вказана квартира була в рівних частках, по 1/4 на кожного приватизована на чотирьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що їм Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житло від 11 квітня 1996 року № 1/624-96, записане в реєстрову книгу за № 254п-84. 16 серпня 2017 року позивачка звернулася до [PERSON] , державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її дідуся [PERSON] . Постановою від 16 серпня 2017 року про відмову у вчинені нотаріальної дії нотаріус відмовив позивачці у видачі вказаного свідоцтва з посиланням на необхідність звернутися до суду підставі ст.1300 ЦК України. \~ \~ \~ \~Отже, позивач прийняла спадщину та вступила в права спадкування, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, але отримала відмову, тому звернулася до суду за захистом своїх прав. Отже звернення до нотаріуса ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (частина квартири) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті дідуся, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що її права порушено, все нею зроблено правильно і згідно закону та просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] , в частині права власності на 1/8 (одну восьму) частку квартири [ADDRESS] , після смерті її чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 1/8 (одну восьму) частку квартири [ADDRESS] і стягнути судові витрати, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] не погодилася з позовними вимогами і задоволенням позову, оскільки вона прийняла спадщину, вступила в права спадкування, отримала право на спадкове майно після смерті чоловіка, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, отримала його і зареєструвала, будь-яких прав позивача чи закон не порушувала, шкоди або збитків нікому не завдавала; обставини позовних вимог не доведені і необгрунтовані, дії реєстратора і нотаріуса були правильними з цього питання, відповідають закону; не заперечувала проти розгляду справи за її відсутністю. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини її та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги\~статті 121 ЦПК України\~про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа [PERSON] та/або його представник в судове засідання на з`явилися, про день та час судового засідання повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Причини їх неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні вказана третя особа не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність третьої особи не перешкоджає розгляду справи). Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаної третьої особи відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що 02 вересня 1962 року у [PERSON] та [PERSON] (відповідач) в шлюбі народилася донька - [PERSON] . 24 вересня 1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народився син - [PERSON] (третя особа). 24 листопада 1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Прізвище при реєстрації шлюбу [PERSON] не змінювала. У [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народилася донька, а саме [PERSON] (позивач). Вказані події підтверджуються свідоцтвом про шлюб від 26 березня 2013 року, серія [NUMBER] , що видано Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та свідоцтвом про народження від 09 серпня 2017 року, серія [NUMBER] , що видано Соборним районним у м. Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Таким чином, позивачка є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] .. [INFO] мати позивачки, [PERSON] , померла, про що Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть від 26 вересня 2011 року серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею стала позивачка, що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину від 18 травня 2012 року зареєстрованим в реєстрі за №2-16: спадкова справа № 1114/2011 Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] . На день його смерті виповнилося 17 років. Через неповнолітній вік спадкових прав після смерті дідуся позивачка не оформлювала. У червні місяці 2016 року позивачка випадково дізналася, що її матері, [PERSON] на момент її смерті належала 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Право власності на це майно позивачка оформила на себе як єдина спадкоємиця [PERSON] , про що їй Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину від 24 червня 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-1262, спадкова справа № 1114/2011. Згодом позивачка дізналася, що вказана квартира була в рівних частках, по 1/4 на кожного приватизована на чотирьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що їм Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житло від 11 квітня 1996 року № 1/624-96, записане в реєстрову книгу за № 254п-84. 16 серпня 2017 року позивачка звернулася до [PERSON] , державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її дідуся [PERSON] . Постановою від 16 серпня 2017 року про відмову у вчинені нотаріальної дії нотаріус відмовив позивачці у видачі вказаного свідоцтва з посиланням на необхідність звернутися до суду. \~ \~ \~ \~Отже, позивач прийняла спадщину та вступила в права спадкування, звернулася до нотконтори з питанням отримання свідоцтва про право спадкування, але отримала відмову, тому звернулася до суду за захистом своїх прав. Отже звернення до нотаріуса ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно (частина квартири) оформити потрібно і вона оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про своє право власності в порядку спадкування по законом після смерті дідуся, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом в порядку спадкування. \~ \~ \~ \~Суд вважає всі позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. \~ \~ \~ \~Судом з`ясовано, що дійсно 02 вересня 1962 року у [PERSON] та [PERSON] (відповідач) в шлюбі народилася донька - [PERSON] . 24 вересня 1983 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] . [INFO] у [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народився син - [PERSON] (третя особа). 24 листопада 1987 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] . Прізвище при реєстрації шлюбу [PERSON] не змінювала. У [PERSON] та [PERSON] в шлюбі народилася донька, а саме [PERSON] (позивач). Вказані події підтверджуються свідоцтвом про шлюб від 26 березня 2013 року, серія [NUMBER] , що видано Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, та свідоцтвом про народження від 09 серпня 2017 року, серія [NUMBER] , що видано Соборним районним у м. Дніпрі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. Таким чином, позивачка є донькою [PERSON] та онукою [PERSON] . [INFO] її мати, [PERSON] , померла, про що Відділом державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області видано свідоцтво про смерть від 26 вересня 2011 року серія [NUMBER] . Після смерті [PERSON] єдиною спадкоємицею стала позивачка, що підтверджується: свідоцтвом про право на спадщину від 18 травня 2012 року зареєстрованим в реєстрі за №2-16: спадкова справа № 1114/2011 Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. \~ \~ \~ \~ [INFO] помер дідусь позивачки [PERSON] . На день його смерті виповнилося 17 років. Через неповнолітній вік спадкових прав після смерті дідуся позивачка не оформлювала. Більш того, зі слів відповідачки, вона вважала, що у дідуся не залишилося спадкового майна. Відповідачка казала, що все майно належить тільки їй. У червні місяці 2016 року позивачка випадково дізналася, що її матері, [PERSON] на момент її смерті належала 1/4 частка квартири [ADDRESS] . Право власності на це майно позивачка оформила на себе як єдина спадкоємиця [PERSON] , про що їй Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину від 24 червня 2016 року, зареєстроване в реєстрі за № 2-1262, спадкова справа № 1114/2011. Згодом вона дізналася, що вказана квартира була в рівних частках, по 1/4 на кожного приватизована на чотирьох осіб, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , про що їм Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів було видано свідоцтво про право власності на житло від 11 квітня 1996 року № 1/624-96, записане в реєстрову книгу за № 254п-84. 3 відповіді відповідачки на її запитання, як сталося, що вона не повідомила їй про спадкове майно, яке залишилося після смерті матері і дідуся позивачки, ввела останню в оману щодо цього, вона дізналася, що відповідачка не визнає ні за ким права на це майно та вважає його своїм, і що вона вже оформила на себе право власності на частку її дідуся у вказаній квартирі. 16 серпня 2017 року позивачка звернулася до [PERSON] , державного нотаріуса Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилась після смерті її дідуся [PERSON] . Постановою від 16 серпня 2017 року про відмову у вчинені нотаріальної дії нотаріус відмовив позивачці у видачі вказаного свідоцтва з посиланням на необхідність звернутися до суду підставі ст.1300 ЦК України. З тексту зазначеної постанови видно, що: після смерті [PERSON] за заявою його дружини [PERSON] . Першою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 09 серпня 2017 року відкрито спадкову справу № 507/2014; [PERSON] відмовився від своєї частки спадкового майна на користь [PERSON] заявивши, що він має право не на 1/16 а на 1/12 частку спадщини; при поданні заяви, а ні [PERSON] , а ні [PERSON] не повідомили нотаріусу про право позивачки на отримання частки спадкового майна, тобто умисно усунули її від отримання спадщини; 05 листопада 2015 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за закон на 1/4 частку квартири [ADDRESS] після смерті свого чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] , як єдина спадкоємиця, яка прийняла спадщину. У відповідність приписам ЦК України: внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 Кодексу). Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особа частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну (ч. 5 ст. 1266 Кодексу). Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (ч. 1 ст. 1267 Кодексу). Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч. 4 ст. 1268 Кодексу). Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 Кодексу). Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними ч. 1 ст. 1278 Кодексу). На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину (ч. 2 ст. 1300 Кодексу). Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (ч.1 ст.1301 Кодексу). Таким чином, будучи неповнолітньою на день смерті свого дідуся [PERSON] , позивачка прийняла спадщину, що залишилася після його смерті, в порядку спадкування за законом за правом представлення, а саме 1/8 частку квартири [ADDRESS] . Відповідно до ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Outcome: approved