Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У жовтні 2023 року представник позивача адвокат Самойленко П.М. звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначає, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.03.2021 року позовні вимоги ТОВ «ФК «АННЕСІ» до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу було задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь ТОВ «АННЕСІ» завдані збитки в порядку регресу у загальному розмірі 167 181,39 грн. Постановою Донецького апеляційного суду від 11.08.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення. Ухвалою Верховного Суду від 16.09.2021 року [PERSON] у відкритті касаційного провадження було відмовлено. 16.09.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Донецької області Григорчуком П.В. було відкрито виконавче провадження № 66836920 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «АННЕСІ» завданих збитки в порядку регресу у загальному розмірі 167 181,39 грн. 30.11.2021 року Приморським районним судом м. Маріуполя було винесено ухвалу про заміну сторони стягувача у ВП № 66836920 з ТОВ «ФК «АННЕСІ» на ФОП [PERSON] 14.03.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцевалом О.О. було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження № 66836920 з ТОВ «ФК «АННЕСІ» на ФОП [PERSON] . Представник позивача зазначає, що з дати винесення рішення відповідач у добровільному порядку вказане рішення не виконував, борг не сплатив, у зв`язку з чим представником зроблено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 23.03.2021 року по 12.10.2023 року, відповідно до якого інфляційні втрати складають 63 341,44 грн., 3% річних 12 834,03 грн. Враховуючи викладене, представник позивача змушений звернутися до суду та просити стягнути із відповідача на користь позивача зазначену суму заборгованості, а також судові витрати по справі та витрати на правову допомогу у розмірі 11\~917,50 грн. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27.12.2023 року прийнято до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Самойленко П.В. через систему «Електронний суд» направив заяву, у якій просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримав. Оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик до суду відповідача [PERSON] було розміщено 26.01.2024 року, відповідно до приписів ч. 11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України, тому з 26.01.2024 року він вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, відзив не подав, будь-яких заяв від нього не надходило. Суд у зв`язку з вищевикладеним зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). Суд, враховуючи ту обставину, що позивачу та відповідачу були створені належні та достатні умови для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи, у зв`язку із чим суд вважає за необхідним ухвалити відповідне рішення по справі. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.03.2021 року по цивільній справі № 266/2980/20 позовні вимоги ТОВ «ФК «АННЕСІ» до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу було задоволено, стягнуто із [PERSON] на користь ТОВ «АННЕСІ» завдані збитки в порядку регресу у загальному розмірі 167 181,39 грн. (а.с. 8-12). Постановою Донецького апеляційного суду від 11.08.2021 року по справі № 266/2980/20 апеляційну скаргу [PERSON] було залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 23.03.2021 року залишено без змін (а.с. 13-17). Додатковою постановою Донецького апеляційного суду від 09.09.2021 року стягнуто із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «АННЕСІ» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4\~946,58 грн. (а.с. 18-19. Ухвалою Верховного Суду від 16.09.2021 року [PERSON] у відкритті касаційного провадження по цивільній справі № 266/298020 було відмовлено (а.с. 21). Відповідно до ч. 4 ст.\~82\~ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Григорчук П.В. від 16.09.2021 року було відкрито виконавче провадження № 66836920 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ФК «АННЕСІ» завданих збитки в порядку регресу у загальному розмірі 167 181,39 грн. (а.с. 22). 30.11.2021 року Приморським районним судом м. Маріуполя було винесено ухвалу про заміну сторони стягувача у ВП № 66836920 з ТОВ «ФК «АННЕСІ» на ФОП [PERSON] (а.с. 23). 14.03.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Київської області Канцевалом О.О. було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження № 66836920 з ТОВ «ФК «АННЕСІ» на ФОП [PERSON] (а.с. 26). Представник позивача зазначає, що з дати винесення рішення Приморським районним судом м. Маріуполя від 23.03.2021 року по цивільній справі № 266/2980/20 відповідач у добровільному порядку вказане рішення не виконував, борг не сплатив, у зв`язку з чим представником зроблено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 23.03.2021 року по 12.10.2023 року, відповідно до якого інфляційні втрати складають 63 341,44 грн., 3% річних 12 834,03 грн. (а.с. 27-28). До правовідносин, що виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми законодавства. Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Форма правочину щодо заміни кредитора у зобов`язанні визначено у ст. 513 ЦК України, згідно вимог якої правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно із ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, Велика Палата Верховного Суду по справі № 465/646/11 (Постанова від 31.10.2018 року) зазначила, що у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Враховуючи надані суду докази, суд встановив, що до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача завданих збитків. Положеннями ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Статтею 124\~Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 18\~ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до частини 1 статті 509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно із частиною другою статті 509\~ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події. Згідно із статтею 526\~ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, аза відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно із вимогами статті 599\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Предметом позову у цій справі є стягнення 3% річних та інфляційних збитків, нарахованих відповідно до статті 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення. Відповідно до вимог статті 625\~Цивільного кодексу\~України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Боржник зобов`язаний відшкодувати інфляційні витрати від знецінення неповернутих коштів за час виконання рішення суду про стягнення суми. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625\~ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження 254цс 19). Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України. Згідно із статтею 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індекс споживчих цін (індекс інфляції) - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При цьому іншого порядку компенсації грошей (грошових коштів) у зв`язку з їх знеціненням, окрім встановленого індексу інфляції (індексу споживчих цін), чинним законодавством України не передбачено. Зволікання відповідача [PERSON] з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Представником позивача зроблено розрахунок інфляційних збитків та 3% річних за період невиконання рішення суду, тобто з 23.03.2021 року по 12.10.2023 року, відповідно до якого інфляційні втрати складають 63 341,44 грн., 3% річних 12 834,03 грн. (а.с. 27-28). Відповідно до частини 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Разом з тим, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України\~«Про правовий\~режим воєнного\~стану» Указом Президента\~України «Про\~введення воєнного\~стану в\~Україні» №\~64/2022\~від 24.02.2022\~року в Україні введений воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року, який неодноразово продовжувався і триває на даний час. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», правосуддя на території, на якій уведено воєнний стан, здійснюється лише судами. Навіть в умовах воєнного стану конституційне право людини на судовий захист не може бути обмеженим. Постановою Кабінету\~Міністрів України\~№ 206\~від 05.03.2022 року про «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» встановлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Ця постанова набрала чинності з дня опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. Таким чином, всі нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних, які здійснені позивачем з 24.02.2022 року по 12.10.2023 року є такими, що заборонені чинним законодавством, а тому не підлягають стягненню з відповідача. Враховуючи наведене, розрахунок інфляційних втрат та 3% річних має бути обмежений і становити за період з 23.03.2021 року до 24.02.2022 року, тому суд здійснює перерахунок заявлених позивачем до стягнення сум інфляційних втрат та 3% річних, які у такому випадку становлять 14\~743,67 грн. та 4\~644,00 грн. відповідно. Згідно із вимогами ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, всупереч положенням статті 81 ЦПК України, не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості або доводили факт виконання рішення суду. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи зазначені обставини та надані суду докази, а також те, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, у повному обсязі доведеними з її боку, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у загальному розмірі 19 387,67 грн., з яких: 14 743,67 грн. інфляційні втрати за період з 23.03.2021 року по 24.02.2022 року, 4 644,00 грн. 3% річних за період з 23.03.2021 року по 24.02.2022 року, які нараховані за неналежне виконання відповідачем рішення суду. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходив з наступного. Представник позивача у позовній заяві просив суд стягнути із відповідача судові витрати по справі у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу у розмірі 1 400 грн. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини 1 статті 133 ЦПК України). Згідно із ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені, відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 301/1894/17. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем на підтвердження понесення витрат на правову допомогу було надано: копію договору № 1818 від 25.05.2021 року про надання правової (правничої) допомоги (а.с. 29-30), орде на надання правничої допомоги адвокатом Самойленко П.М. позивачу ФОП [PERSON] (а.с. 4), копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю адвокатом Самойленком П.М. (а.с. 33), копію додаткової угоди № 1 акт приймання-передачі від 25.09.2023 року на суму 11\~917,50 грн. (а.с. 31), квитанції до прибуткового касового ордеру № 1/1818 від 25.09.2023 року про оплату послуг з правничої допомоги у розмірі 11\~917,50 грн. (а.с. 31). Враховуючи викладене, представником позивача надано належні та допустимі докази понесення позивачем витрат на правову допомогу, разом з тим, приймаючи до уваги часткове задоволення позовних вимоги, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 3\~033 грн. Крім того, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 5), який, з урахування часткового задоволення позову, слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог із відповідача у розмірі 273,23 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial