Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом, про позбавлення батьківських прав, в обґрунтування якого зазначив, що з відповідачем по справі перебував у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . У зв`язку з тим, що відповідач вела аморальний спосіб життя та зловживала спиртними напоями він був вимушений в грудні 2012 р. забрати дитину до м.Лозова, Харківської області, і з цього часу дитина проживає разом зі ним, з матір`ю не спілкується, оскільки остання уникає спілкування з дитиною. Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 20.06.2013 р. №12173033/13-д визначено місцем проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за місцем мешкання його батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.10.2017 р №629/2110/17 з відповідача стягнуто аліменти на його користь на утримання сина. На теперішній час у Лозівському відділі державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління юстиції перебуває на примусовому виконанні виконавче провадження [NUMBER], боржник - [PERSON] .. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.12.2023 р. складає 174281,75 грн. На підставі викладеного просить, позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , актовий запис про народження №85 від 15.02.2008 року, складений відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. 20 грудня 2023 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в загальному позовному провадженні. 05 лютого 2024 року ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представник - адвокат Соколова Р.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Позивач вказав, що після розірвання шлюбу дитину мешкала разом з відповідачкою в АР Крим, але в 2012 році йому зателефонували та повідомили, що мати дитини веде аморальний спосіб життя, тому він забрав дитину до себе, та з цього часу дитина знаходиться з ним. Мати не приймає участі в житті дитини. Після 2012 року матір взагалі не спілкується з дитиною, не приїжджає. Стягнуті рішенням суду аліменти не сплачуються. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки не повідомила, з заявою до суду про неможливість розгляду справи у її відсутність не зверталася, відзив на позов не подала. Представник виконавчого комітету Лозівської міської ради, як органу опіки та піклування Лобенко Т.Г. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що при спілкуванні з дитиною, було встановлено, що дитина проживає весь час з батьком, лише батько піклується про нього, займається його здоров`ям, навчанням, забезпечує його потреби. Також дитина зазначила, що з матір`ю не спілкується, вона не цікавиться його життям, не вітає зі святами, тобто її немає у житті дитини. Представник служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Трофимчук О.В. в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала, не заперечувала проти їх задоволення. Пояснила, що дійсно батько займається вихованням дитини, повністю її утримує. Дитина надала пояснення, що дійсно він не спілкується з матір`ю. Згідно до положення ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надала, також не подала відзив на позовну заяву тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області 21 жовтня 2009 року. (а.с.10) Від даного шлюбу є спільна дитина - [PERSON] , [INFO] . (а.с.8) Рішенням Ялтинського міського суду Автономної Республіки Крим від 20 червня 2013 року визначено місце мешкання малолітньої дитини [PERSON] , місце мешкання його батька - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . (а.с.11) Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 11.10.2017 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на дитину - [PERSON] у розмірі частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, з 19.06.2017 року та до повноліття дитини.(а.с.12) [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування серії АЕР №181034 від 19.02.2002, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №838, та договором дарування серії АВО №347951 від 19.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №5197. (а.с.13,14) Із акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 17.11.2023 року, за адресою: [ADDRESS] , вбачається, що Умови проживання задовільні. Будинок облаштовано необхідними меблями та побутовою технікою. В наявності приготована їжа та запас продуктів харчування, постільна білизна, засоби особистої гігієни. Для дитини облаштовано окрему кімнату обладнану місцем для сну, шафою для одягу, столом для навчання. Дитина забезпечена сезонним одягом та взуттям, предметами особистої гігієни. В наявності засіб мобільного зв`язку та персональний комп`ютер для навчання. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: батько - [PERSON] , [INFO] , студент І курсу ЛФХАДК, тимчасові заробітки; дитина - [PERSON] , [INFO] , студент І курсу ЛФХАДК; бабуся - [PERSON] , [INFO] , пенсіонер; дідусь - [PERSON] , [INFO] , пенсіонер. Стосунки, традиції сім`ї Між членами сім?ї добрі стосунки. Мати дитини, [PERSON] , з сином не проживає, не спілкується, не надає матеріальної підтримки. Тому батьком [PERSON] створені належні умови для проживання та виховання сина [PERSON] , забезпечені потреби дитини в повному обсязі (а.с.15). З висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як органу опіки та піклування, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області від 23 січня 2024 року №150, вбачається, що діючи в інтересах дитини виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно дитини [PERSON] , [INFO] . Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Положеннями норм Сімейного кодексу України встановлено, що кожний із батьків зобов`язаний піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов`язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст.150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ч.1,4 ст.164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків. Виключний характер позбавлення батьківських прав пояснюється тим, що воно може бути здійснено тільки судом. З цієї ж причини встановлений вичерпний перелік підстав позбавлення батьківських прав, який охоплює всі можливі способи порушення батьками прав і інтересів дитини. Будь-яка з підстав для позбавлення батьківських прав, перелічена в ст. 164 СК України, є критерієм протиправної поведінки батьків по відношенню до своєї дитини. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до п.п. 15,16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Відповідно до пункту 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до пункту 49 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Савіни проти України" хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідно до пункту 50 рішення Європейського Суду у справі "Хант проти України" втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є "необхідним у демократичному суспільстві" для забезпечення цих цілей. Судом встановлено, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток своєї дитини, не спілкується з нею, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча повинна це робити. На підставі викладеного, зважаючи на те, що в вищезазначених нормах Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також враховуючи те, що ч.1 ст. 20 цієї ж Конвенції, передбачено, що дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою, для фізичного, духовного, інтелектуального розвитку дитини, в її же інтересах, враховуючи висновок органу опіки та піклування, дослідженні докази в судовому засіданні, суд приходить до висновку, за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини, що на думку суду, відповідатиме інтересам дитини. Суд звертає увагу відповідача на те, що згідно п.1 ч.1 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо його виховання. Крім того, відповідно до ч.1 ст.169 Сімейного кодексу України, мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. В такому разі, судом буде перевірено, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини (ч.4 ст.169 Сімейного кодексу України). На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів, від якого позивач звільнений.

Outcome: approved