Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

23.07.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] (далі відповідач-1), [PERSON] (далі відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Тетяна Максимівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, про витребування майна із незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом, в якій, з урахуванням її уточненої редакції від 10.08.2021 року, просить суд: - витребувати квартиру [ADDRESS] , від [PERSON] на користь спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); - визнати за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) право власності у порядку спадкування на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за відповідачем-2 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер №4404, виданого 06.06.2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. Як зазначив позивач, відповідач-1 [PERSON] була достеменно обізнана про наявність ухвали Кіровського районного суду м.\~Дніпропетровська від 30.11.2016 року, наявність заборони щодо відчуження нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , про розгляд цивільної справи №203/4534/16-ц, проте свідомо відчужила квартиру всупереч нормам чинного законодавства, чим порушила законні права та інтереси [PERSON] . Крім того, за поясненнями позивача, він є єдиним належним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , яка склала заповіт на все належне їй майно, та рішеннями судів, які набрали законної сили, було встановлено преюдиційні факти, що мають значення для вирішення справи, та спірна квартира була витребувана у [PERSON] . У зв`язку з тим, що [PERSON] не має можливості реалізувати своє право щодо оформлення документів на спадщину шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину у позасудовому порядку, то звернувся до суду з позовом про витребування нерухомого майна із незаконного володіння та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. 19.08.2022 року відповідач-2 подала до суду відзив на позовну заяву, в якому вона зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі та просить суд відмовити у їх задоволенні. За твердженнями відповідача, під час укладення договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2019 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості щодо обтяжень об`єкта нерухомого майна, що підтверджується відповідними витягами, сформованими приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. під час посвідчення правочину. Отже, невідомо, чи здійснив позивач всіх необхідних заходів щодо захисту своїх прав та законних інтересів, що були вжиті Кіровським районним судом м. Дніпропетровська, що свідчать про їх застосування. Таким чином, відповідач-2 є добросовісним набувачем квартири, який не знав і не міг знати під час набуття у власність квартири про існування будь-яких обмежень щодо вчинення дій з нерухомим майном. Витребування квартири призведе до ситуації, коли відповідач-2 як добросовісний набувач квартири втратить майно і буде змушена шукати способи компенсації своїх втрат, що є індивідуальним та надмірним тягарем для відповідача-2. Третя особа приватний нотаріус Райська Т.М. подала до суду письмові пояснення по суті спору від 20.01.2022 року та від 21.11.2023 року, в яких зазначила, що вчинення нею як приватним нотаріусом нотаріального посвідчення правочину свідчить про те, що необхідні документи сторонами правочину були надані. При цьому нотаріус посилається на положення Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, та зазначає, зокрема, що забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Отже, приватний нотаріус діяла відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Тому третя особа просила суд розглянути справу за її відсутності та прийняти рішення відповідно до закону та матеріалів справи. Інші учасники справи не подали до суду заяв по суті справи. Під час судового засідання представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, підстави звернення до суду пояснила суду таким чином, як про це вказано вище. Представник позивача з-поміж іншого зазначила, що Верховний Суд у постанові від 04.11.2020 року зробив висновок про те, що позивач прийняв спадщину у виді квартири та є належним власником спадкового майна як спадкоємець за заповітом. Це є преюдиційним фактом, який не підлягає доведенню. При цьому ухвала суду від 30.11.2016 року про накладення арешту на квартиру як засіб забезпечення позову була виконана та заборону відчуження спірного майна було внесено до реєстру. Проте невідомо на підставі чого з реєстру зникли відомості про заборону. Більше трьох років тривав судовий розгляд справи та у представника позивача немає інформації хто проживав в квартирі. [PERSON] та [PERSON] не перебували у будь-яких відносинах, а сторони правочину [PERSON] та [PERSON] , на думку представника позивача, були обізнані про наявність судових проваджень. Також представник позивача пояснила, що на заяві про прийняття спадщини дата заяви 18.01.2017 року є технічною помилковою нотаріуса, бо позивач звернувся до нотаріуса 01.03.2017 року після смерті [PERSON] . Представник відповідача-2 та відповідач-2 заперечували проти задоволення позовних вимог та просили суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позов. За поясненнями представника відповідача-2, відповідно до нової практики ВС, позовні вимоги не підлягають задоволенню, бо слід дослідити факт добросовісності набуття права власності набувачем. Так, [PERSON] набув безоплатно право власності на спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом, а відповідач-2 [PERSON] сплатила грошові кошти та є добросовісним набувачем квартири. У разі задоволення позову позивач отримує квартиру, відповідач-1 грошові кошти, а відповідач-2 опиниться без житла на вулиці разом з малолітніми дітьми, що є надмірним тягарем для неї. Факт добросовісності відповідача-2 як набувача майна сторонами не оспорюється. У постанові ВС встановлено, що нотаріус перевірила всі необхідні дії під час посвідчення договору з дотриманням норм чинного законодавства України. Також представник відповідача-2 стверджує, що приватний нотаріус перевірила наявність обтяжень майна та встановила їх відсутність. Позивач усвідомлював, що рішення суду оспорюється, проте не вчинив дій для забезпечення збереження власного майна, не надав суду доказів виконання ухвали суду про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру. На думку представника відповідача-2, [PERSON] є недобросовісним продавцем, бо родина з дітьми придбала у неї житло з метою мирного володіння ним, тривалий час вони збирали гроші для його придбання. Житло було у занедбаному стані та позивач з родиною зробили ремонт після купівлі житла. Відповідачі не знали, що вони вчиняють правочин щодо майна, яке не відповідає нормам чинного законодавства України. Арешт на майно було накладено в ході розгляду цієї справи, тому відповідач-2 дізналась про наявність спору щодо квартири тільки під час розгляду цієї справи в суді. Відповідач-2 зазначила, що на момент купівлі квартира була в жахливому стані. Підшукувати квартиру допомагав їй ріелтор та під час посвідчення договору купівлі-продажу відповідач-2 довіряла нотаріусу. Це є перша купівля нерухомості відповідачем-2 та вона не знала як все робиться. Вартість квартири, вказана у договорі, та фактично сплачена нею сума за квартиру значно відрізняються. Проте відповідач не розуміється на правочинах купівлі-продажу квартири та сплатила послуги осіб, які займаються цією справою, тому вважала, що все вчиняє правильно. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 12.08.2021 року було частково задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову в цивільній справі та заборонено [PERSON] вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 387610512101; заборонено державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), щодо нерухомого майна, а саме: квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 387610512101; у задоволенні іншої частини вимог заяви відмовлено. Ухвалою суду від 16.08.2021 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Райської Тетяни Максимівни (місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, вул. Ливарна, буд. 17, прим. ІІ) належним чином засвідчену копію договору купівлі-продажу від 06.06.2019 року, серія та номер 4404, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською\~Т.М. та належним чином засвідчені копії документів, які були підставою укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу, серія та номер 4404, виданого 06.06.2019 року; витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни (місцезнаходження: [ADDRESS] ) матеріали спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду із занесенням до протоколу судового засідання від 21.03.2023 року було визнано поважними причини пропуску строку для подання відзиву на позов, продовжено відповідачу-2 строк на подання відзиву на позов та прийнято відзив на позов як заяву по суті справи. Ухвалою суду від 21.03.2023 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 14.09.2021 року та 22.09.2021 року, 20.01.2022 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. та приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська\~Т.М. виконали вимоги ухвали суду від 16.08.2021 року та надали до суду належним чином засвідчені копії документів спадкової справи №10/2017 після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , копію договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2019 року, серія та номер 4404, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською\~Т.М., та належним чином засвідчені копії документів, які були підставою для укладення цього договору. Ухвалою суду від 12.03.2024 року були внесені виправлення в текст ухвал суду від 26.07.2021 року, 12.08.2021 року, від 16.08.2021 року, від 12.05.2022 року, від 20.03.2023 року, від 21.03.2023 року, від 16.05.2023 року, від 05.06.2023 року, від 22.09.2023 року та рішення суду (вступна та резолютивна частини) від 27.02.2024 року, та зазначено правильно по батькові померлого спадкодавця [PERSON] : « [PERSON] » замість неправильного: « [PERSON] ». У судове засідання з`явились представник позивача, відповідач-2 та її представник. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Відповідач-1 не повідомила суд про причини неприбуття у судове засідання, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надсилала. Треті особи приватні нотаріуси подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, заслухавши думку учасників справи, які з`явились у судове засідання, на підставі положень ст.\~ст. 128, 211, 223 ЦПК України продовжив судове засідання за відсутності інших учасників справи. Під час судового засідання суд заслухав усні пояснення учасників справи по суті спору, дослідив письмові докази, що містяться в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключне слово учасників справи. У судовому засіданні 27.02.2024 року суд проголосив вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Це підтверджується матеріалами спадкової справи №10/2017, зокрема, копіями: заяви [PERSON] від 01.03.2017 року про прийняття спадщини, заповіту від 02.09.2016 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В. від 02.09.2016 року за реєстровим номером №2004, за яким [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження та заповіла [PERSON] , [INFO] , усе своє майно, усі її права та обов`язки, які вона має на момент складання заповіту та матиме у майбутньому, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру, постановою ВС від 04.11.2020 року у справі №203/4534/16. Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентини Володимирівни від 23.07.2021 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії було встановлено, що у [PERSON] відсутні правовстановлюючі документи та наявна державна реєстрація за іншою особою на предмет спадщини, яким зі слів спадкодавця є: квартира за адресою: [ADDRESS] , та постановила відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] на майно [PERSON] . За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності, приватної форми, на спірну квартиру [ADDRESS] , було зареєстроване: - 14.06.2004 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, реєстр №1-956, 23.03.2000 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Поповою\~І.В.; - 02.03.2005 року за [PERSON] на підставі договору дарування, ВВТ №752803, реєстр №1-6988, 24.12.2004 року, посвідчений П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою; - 13.11.2009 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, ВМО №168072, реєстр-2428, 14.10.2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І.; - 18.06.2014 року за [PERSON] на підставі договору дарування, серія та номер: 2576, виданого 18.06.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М.; - 28.09.2016 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер: 1839, виданий 28.09.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В.; - 06.06.2019 року за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 4404, виданий 06.06.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. Це також підтверджується копіями: - договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2019 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М., за реєстровим номером №4404; - договору купівлі-продажу квартири від 28.09.2016 року, укладеного між [PERSON] (продавець відчужувана квартира належить продавцю на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18.06.2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М., за реєстровим номером №2576) та [PERSON] , предметом якого є квартира за адресою: [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш\~Ю.В., за реєстровим номером №1839. За відомостями щодо наявності, зокрема, обтяжень вказаного вище нерухомого майна, зареєстровано: - 19.12.2016 року арешт нерухомого майна, майно [PERSON] , на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: 53138254, виданий 16.12.2016 року, державний виконавець Кіровського ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Кузема Я.Г.; - 28.03.2019 року постанова про зняття арешту з майна боржника, серія та номер: 53138254, виданий 28.03.2019 року, видавник: Центральний ВДВС місті Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області, державний виконавець Кіровського ВДВС міста Дніпропетровська ГТУЮ у Дніпропетровській області Кузема Я.Г.; - 31.08.2021 року заборона на нерухоме майно в інтересах [PERSON] , майно [PERSON] , на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/2925/21, провадження №2-з/0203/128/2021, виданого 12.08.2021 року, рішення державного реєстратора Письменникової Г.В. Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 31.08.2021 року №60088151; - 16.09.2021 року арешт нерухомого майна в інтересах [PERSON] , майно [PERSON] , на підставі ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у справі №203/2925/21, провадження №2-з/0203/128/2021, виданого 12.08.2021 року, постанова [PERSON] , Центральний ВДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), 16.09.2021 року, рішення №60393244. За відомостями з довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03.06.2019 року, [PERSON] , [INFO] , з 06.02.2001 року була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , померла [INFO] та була знята з реєстрації 02.03.2017 року; [PERSON] , [INFO] , вказана як уповноважений незареєстрований власник, станом на 03.06.2019 року. Станом на 06.06.2019 року власником спірного нерухомого майна є відповідач-2 [PERSON] , [INFO] , яка є заміжньою, та її чоловік [PERSON] надав нотаріально посвідчену письмову згоду від 06.06.2019 року дружині на укладення та підписання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Вона є матір`ю двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується копіями заяви про згоду подружжя від 06.06.2019 року, копіями свідоцтв про народження дітей від 19.02.2013 року та від 07.10.2020 року, відповідно, про шлюб від 28.09.2012 року, довідками про реєстрацію місця проживання особи від 10.07.2019 року та від 08.10.2020 року, відповідно. Ухвалою Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 30 листопада 2016 року, справа №203/4534/16, було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову до [PERSON] , [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського округу Рябих В.М. про визнання договору недійсним та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі договору дарування № 2576 від 18.06.2014 року, виданого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М. Рішенням Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року, справа №203/4534/16, позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., було задоволено частково; визнано недійсним договір дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладений між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М., зареєстрований у реєстрі за №2576; витребувано з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , шляхом скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на вказану квартиру; у задоволенні позовних вимог про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, визнання права власності на майно у порядку спадкування за заповітом відмовлено, вирішено питання розподілу судових витрат. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року, справа №203/4534/16, апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] було задоволено, рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рябих В.М., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., про визнання недійсними довіреності, договору дарування та договору купівлі-продажу квартири, витребування квартири з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом відмовлено. Постановою Верховного Суду від 04 листопада 2020 року, справа №203/4534/16, було частково задоволено касаційну скаргу [PERSON] , та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року\~в частині вирішення позовних вимог\~ [PERSON] \~про витребування майна скасовано, залишено у цій частині в силі\~рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року, мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року\~у частині вирішення позовних вимог\~ [PERSON] про визнання недійсним договору дарування квартири змінено, викладено її у редакції цієї постанови. Як вказано у постанові ВС від 04.11.2020 року, судами попередніх\~інстанцій установлено, що\~ [PERSON] ,\~на підставі договору купівлі-продажу від 14 жовтня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І., зареєстрованого у\~реєстрі за №2428, належала квартира [ADDRESS] , у якій вона мешкала сама. 16 червня 2014 року [PERSON] видала на ім`я [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих\~В.М.,\~зареєстрована у реєстрі за №2463, якою доручила [PERSON] бути її представником з питань відчуження належного їй майна (обміняти, продати) або подарувати на ім`я [PERSON] , належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] . 18 червня 2014 року між [PERSON] , від імені якої за довіреністю від 16 червня 2014 року діяла [PERSON] , та [PERSON] (обдаровувана) був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих\~В.М.,\~зареєстрований у реєстрі за №2576, за умовами якого обдаровувана прийняла у дарунок квартиру [ADDRESS] . 02 вересня 2016 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрований у реєстрі за №2004, яким усе належне їй майно заповіла [PERSON] 28 вересня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Барабаш Ю.В., зареєстрований у реєстрі за №1839, за умовами якого [PERSON] передала у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Продаж квартири вчинено за 49971,00 грн. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті в установленому законом порядку прийняв спадкоємець за заповітом [PERSON] . При цьому судом касаційної інстанції було встановлено, що ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог у частині визнання недійсним договору дарування квартири від 18 червня 2014 року, укладеного між [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] , та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих\~В.М. та зареєстрованого у реєстрі за №2576, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин справи, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем того, що укладення договору дарування не відповідало внутрішній волі [PERSON] , [INFO] , та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, оскільки вона вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого [PERSON] буде доглядати за нею, тобто помилялася щодо правової природи правочину. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції системно урахував наявні у справі обставини та надав їм належну оцінку, зокрема, що на час укладення оспорюваного договору дарування [PERSON] була особою похилого віку, їй виповнилося 83 роки; спірна квартира є єдиним її житлом, іншого житла на дату вчинення правочину вона не мала; з моменту укладення оспорюваного договору дарування та до моменту смерті [PERSON] продовжувала проживати у спірній квартирі, а отже фактичної передачі цієї квартири обдаровуваній, а у подальшому покупцю за договором купівлі-продажу квартири, не відбулося. Наведене, як правильно зазначив суд першої інстанції, у сукупності\~підтверджує факт того, що [PERSON] не мала наміру передавати безоплатно [PERSON] квартиру\~ [ADDRESS] , яка була її єдиним житлом, а її волевиявлення було направлено на укладення договору довічного утримання. На дату укладення оспорюваного договору дарування, [PERSON] не мала\~волевиявлення на\~безоплатну\~передачу\~у власність [PERSON] квартири\~ [ADDRESS] , тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність визначених законом підстав для витребування у [PERSON] , як добросовісного набувача, на користь спадкоємця померлої [PERSON] [PERSON] квартири [ADDRESS] . У вказаній постанові ВС дійшов висновку, що ураховуючи, що у частині вирішення позовної вимоги [PERSON] про витребування майна, апеляційний суд помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає вимогам закону, постанова Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у цій частині підлягає скасуванню, із залишенням у силі рішення Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 01 червня 2018 року. Апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] у частині визнання недійсним договору\~дарування,\~однак неправильно застосував норми матеріального права, а тому Верховний Суд вважав за необхідне змінити оскаржуване судове рішення у зазначеній частині, виклавши мотивувальну частину постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у редакції цієї постанови. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу витребування майна із незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з положеннями ст. 5 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ст. 16 ЦК України, згідно з якою способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, визнання права. Згідно з п. 2, п. 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна\~відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі\~№6-2407цс15). За змістом\~статті\~388\~ЦК України\~майно,\~яке вибуло\~з володіння\~власника на\~підставі рішення\~суду,\~ухваленого щодо\~цього майна,\~але надалі\~скасованого,\~вважається таким,\~що вибуло\~з володіння\~власника поза\~його волею.\~Саме такий\~висновок викладений\~у постанові\~Верховного Суду\~України від\~24\~червня 2015\~року (провадження\~№6-251цс15). Цей\~висновок також\~був неодноразово\~підтриманий і\~Великою Палатою\~Верховного Суду,\~зокрема у\~постановах від\~05\~грудня 2018\~року (провадження\~№14-247цс18\~та №14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким (постанова ВП ВС від 15.05.2019 року, справа №522/7636/14-ц, провадження №14-636цс18). Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №907/50/16 (провадження №12-122гс18)). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження №61-17779св18)). Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Однією з таких підстав є успадкування прав на майно, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 ЦК України. Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ст. ст.\~1220,\~1223 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частиною 2 ст. 1223 ЦК України\~визначено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин 1, 2, 5\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною 1, 2 ст. 1269 ЦК України\~встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1\~ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1\~ст. 1297 ЦК України\~визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з абз. 3 ч. 2\~ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства\~ суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). Процесуальне судочинство визначає основне правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили,\~не доказуються\~при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Правова доктрина виокремлює наступні\~ознаки преюдиції: зазначені обставини беруться до уваги, коли вони встановлені не лише рішенням суду окремої юрисдикції (окремо господарським або адміністративним судом), але й рішенням суду іншої ланки судової системи; судове рішення повинно бути таким, що набрало законної сили; під рішенням маються на увазі також проміжні та допоміжні акти, у випадку, якщо в них належним чином розглянуто спірне питання; сторонами у справі мають бути ті ж особи/особа, стосовно яких встановлено обставини, однак суб`єктний склад сторін у справі не обов`язково має бути повністю тотожним; у разі скасування рішення, яке встановлює преюдицію, вникають підстави для перегляду за нововиявленими обставинами усіх тих рішень, які цю преюдицію використали. Отже, преюдиційні факти це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі (постанова ВС від 05.09.2019 року у справі №234/16272/15-ц, постанова Верховного Суду України від 16.08.2017 у справі №6-490цс17). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналіз викладеного вище вказує, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , а до складу спадкового майна входить спірна квартира [ADDRESS] . У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що право власності позивача на спірне майно, набуте ним в порядку спадкування за заповітом, не визнається відповідачами. Оскільки власником спірного майна є відповідач-2 [PERSON] , яка є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , враховуючи презумпцію добросовісності набувача, відповідно до закону, та позивачем не доведено суду протилежного. При цьому постановою приватного нотаріуса Лозенко\~В.В. від 23.07.2021 року було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [PERSON] з підстав відсутності правовстановлюючих документів та державною реєстрацією майна за іншою особою. Так, відповідач-2 набула спірну квартиру у власність на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.06.2019 року, укладеного з [PERSON] , ринкова вартість квартири вказана у сумі 297863,00 грн. Проте відповідач-2 не була обізнана про наявність судового провадження з предметом спору квартирою, яку вона придбаває, наявність обтяжень майна. Крім того, суд враховує те, що відповідач-2 є заміжньою, має на утриманні двох малолітніх дітей, які зареєстровані за адресою місцезнаходження спірної квартири. За поясненнями сторони відповідача-2, відповідач-2 та її родина зробили ремонт в квартирі, іншого житла вони не мають. Тобто відповідач-2, придбаваючи спірну квартиру, мала реальну мету та намір придбати житло для проживання, реалізовувати правомірності власника. Водночас відповідач-2 пояснила, що грошова сума, яку вона фактично сплатила за договором купівлі-продажу квартири різнилась з тією сумою, яка вказана у договорі. Проте, не будучи фахівцем у питаннях відчуження житла, вона вважала, що за допомогою ріелторів, нотаріуса робить все правильно та відповідно до вимог чинного законодавства. Суд враховує те, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт недобросовісності відповідача-2 під час придбання спірної квартири та відхиляє відповідні твердження сторони позивача, та рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Також суд враховує те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою державного виконавця від 28.03.2019 року було знято арешт з нерухомого майна спірної квартири [ADDRESS] , після апеляційного перегляду Дніпровським апеляційним судом, відповідно до постанови від 05.02.2019 року, рішення суду першої інстанції від 01.06.2018 року у справі №203/4534/16-ц, та 06.06.2019 року [PERSON] відчужила квартиру [PERSON] за оплатним договором купівлі-продажу квартири. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що обраний позивачем спосіб захисту його порушеного права власності на спірне майно є ефективним. Оскільки набувач спірної квартири придбала її за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знала і не могла знати, та майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Так, поки тривало касаційне оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції у судовій справі №203/4534/16-ц відповідач-1 [PERSON] як особа, яка не мала права відчужувати спірну квартиру, про що набувач не знала і не могла знати, відчужила її [PERSON] . Тим більше, що приватний нотаріус під час вирішення питання про видачу позивачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом 23.07.2021 року врахувала відсутність у позивача правовстановлюючого документа на спадкове майно та державну реєстрацію права власності на нього за [PERSON] . Тому суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та витребувати квартиру [ADDRESS] , від [PERSON] , [INFO] , на користь спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, за правилами ст. 141 ЦПК України, враховуючи повне задоволення позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі по 908,00 грн з кожної, відповідно, у загальному розмірі 1816,00\~грн. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність задоволення у повному обсязі позовних вимог [PERSON] та слід визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності у порядку спадкування за заповітом на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; витребувати квартиру [ADDRESS] , від [PERSON] , [INFO] , на користь спадкоємця за заповітом після смерті [PERSON] [PERSON] , [INFO] . З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд на підставі положень ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судових витрат зі сплати судового збору по 908,00 грн з кожної, відповідно, у загальному розмірі 1816,00\~грн.

Outcome: approved