Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

15 червня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, у якій просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №9955 від 29 червня 1999 року, укладений між ним та брокерською конторою «Чумацький шлях» в особі заступника директора [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах Державної податкової інспекції в Миколаївському районі, за яким [PERSON] набув у власність домоволодіння по [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову вказує, що 29 червня 1999 року між ним та брокерською конторою « Чумацький шлях » в особі заступника директора [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах Державної податкової інспекції в Миколаївському районі, укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна - житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Вказаний будинок належав державі в особі Державної податкової інспекції Жовтневого району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 23 грудня 1998 року №2-1340, яке було зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 24 червня 1999 року за реєстровим №74. Вказаний вище договір було укладено на Південній товарній біржі, у відповідності до вимог законодавства, що діяло на момент укладення договору. В подальшому на підставі вказаного договору купівлі-продажу право власності [PERSON] було зареєстровано Миколаївським міжміським БТІ за №74 від 01 липня 1999 року. На даний час вирішуючи питання з приводу внесення відомостей про реєстрацію нерухомого майна до єдиного реєстру, уповноваженою особою у сфері державної реєстрації прав, після вивчення наданих документів, було відмовлено у вчинені реєстраційної дії з тих підстав, що договір за яким набуто право власності не посвідчений нотаріально, що й зумовило звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 14 серпня 2023 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. У своєму відзиві на позовну заяву, що надійшов до суду 11 вересня 2023 року представник Головного управління ДПС у Миколаївській області просив у задоволенні позову [PERSON] відмовити. В обґрунтування своїх заперечень, представник відповідача посилався на ту обставину, що Державна податкова інспекція в Миколаївському районі, як одна зі сторін правочину припинила свою діяльність, внаслідок ліквідації. А оскільки Головне управління ДПС у Миколаївській області не має повноважень здійснювати біржові операції, нотаріальну реєстрацію прав на нерухоме майно та визнавати дійсними біржові угоди, то не може вважатися належним відповідачем. Крім того, хоча і представник відповідача зазначає про те, що Головне управління ДПС у Миколаївській області не є належним відповідачем у справі, що в силу положень процесуального законодавства є самостійною підставою для відмови у позові, заперечуючи проти вимог [PERSON] , представник вказує і на відсутність матеріально-правових підстав для задоволення позову, шляхом тлумачення положень статті 220 ЦК України. А оскільки на думку представника відповідача однією з умов визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення правочину, то позивачем не доведено обставин ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору чи втрати такої можливості, хоча відповідач при цьому не моє обов`язку відповідати за зобов`язанням що виникли зі спірного договору. З урахуванням позиції відповідача, що наведена ним у поданому до суду відзиві на позовну заяву, судом, ухвалою від 27 листопада 2023 року витребувано від відповідача докази, зокрема, відомості про правонаступника Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Миколаївської області. На виконання зазначеної ухвали 21 грудня 2023 року від Головного управління ДПС у Миколаївській області надійшло письмове пояснення. За змістом вказаного пояснення, представником відповідача наведено відомості щодо припинення Державної податкової інспекції в Миколаївському районі та перехід прав припиненої юридичної особи до правонаступників, за якою вбачається, що Головне управління ДПС у Миколаївській області є правонаступником прав та обов`язків у відповідних сферах діяльності в тому числі й Очаківського управління Головного управління ДФС у Миколаївській області, яке у свою чергу є правонаступником Державної податкової інспекції в Миколаївському районі. Однак, оскільки Головному управлінню ДПС у Миколаївській області передано лише адміністративну компетенцію, то в даному випадку відбулося лише адміністративне правонаступництво. З огляду на те, що Державну податкову інспекцію у Миколаївському районі Миколаївської області реорганізовано без визначення правонаступника припиненої юридичної особи, а ГУ ДПС у Миколаївській області є правонаступником майна, прав та обов`язків Головного управління ДПС у Миколаївській області, то відповідач не є правонаступником Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Миколаївської області в частині здійснення біржових операції, визнання дійсним біржових договорів, оскільки майно, права і обов`язки, передані правонаступнику, жорстко обмежені його сферою діяльності. Також, у доповнення до раніше поданого відзиву представник відповідача вказує на те, що строк зберігання договорів в державних органах становить 5 років, а оскільки з моменту укладення договору купівлі-продажу, а саме з 29 червня 1999 року, пройшов значний час, документи, що підтверджують операцію купівлі-продажу, в ГУДПС у Миколаївській області відсутні. З урахуванням усього вище викладеного просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Ухвалою суду від 21 грудня 2023 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 08 лютого 2024 року позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи не з`явився, подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив позов задовольнити з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв та клопотань до суду не подав. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 червня 1999 року №9955, вбачається, що 29 червня 1999 року [PERSON] , як покупець, та брокерська контора «Чумацький шлях» в особі заступника директора [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах Державної податкової інспекції в Миколаївському районі, як продавець, уклали договір купівлі - продажу нерухомого майна №9955, за яким [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який розташований по [ADDRESS] . Відповідно до реєстраційного посвідчення КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу, 01 липня 1999 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , за реєстровим №74. Зі змісту договору купівлі-продажу від 29 червня 1999 року вбачається, що вказаний договір зареєстрований у відповідності до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (чинної на момент реєстрації договору) на Південній товарній біржі в журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за №9955 від 29 червня 1999 року. Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу від 29 червня 1999 року, вбачається, що відчужуваний будинок належав державі в особі Державної податкової інспекції Жовтневого району Миколаївської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 23 грудня 1998 року №2-1340, яке було зареєстровано Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 24 червня 1999 року за реєстровим №74. Згідно пункту 4 спірного договору продавець засвідчував, що відчужуваний будинок на час укладенні угоди купівлі-продажу нікому не проданий, не закладений, не подарований, не зданий в оренду, у спорі та під забороною не перебуває, права третіх осіб на нього відсутні. Кошти за купівлю-продаж будинку в розмірі 3191,00 грн отримані продавцем до посвідчення договору (пункт 5 спірного договору). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, серії ЯК №264115, виданого 25 квітня 2012 року, [PERSON] , здійснюючи правомочності власника домоволодіння по [ADDRESS] , у 2012 році отримав у власність земельну ділянку, площею 0, 1103 га по [ADDRESS] , з цільовим призначенням земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Як вбачається з пояснень позивача, викладених у позові, на даний час вирішуючи питання з приводу розпорядження вищевказаним житловим будинком ним вжито заходів щодо реєстрації свого права власності у відповідних державних реєстрах. Однак внаслідок відсутності нотаріального засвідчення указаного договору, [PERSON] не має можливості здійснити його державну реєстрацію відповідно до діючого на даний час законодавства. Оскільки відмова у реєстрації права власності за [PERSON] свідчить про невизнання цього права іншими особами, він звернувся до суду за захистом своїх прав та таке право підлягає судовому захисту. Так, згідно статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Отже, в даному випадку на момент переходу права власності правовідносини підлягали регулюванню за нормами ЦК УРСР, що відповідає усталеній судовій практиці, згідно якої, відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно зі статтею 153 ЦК УРСР, який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК УРСР, що діяв на час укладення договору, договір купівлі-продажу нерухомого майна - повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР, встановлено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Як встановлено судом, спірний договір укладений у відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», зареєстрований на біржі та подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. У відповідності до вимог статті 227 ЦК України підлягає реєстрації в органах технічної інвентаризації. Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ, арбітражному суду та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. До 01 січня 2013 року виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. В даному випадку право власності виникло на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 червня 1999 року, який проведено у якості біржової операції між продавцем \- брокерською конторою « Чумацький шлях » в особі заступника директора [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах Державної податкової інспекції в Миколаївському районі та покупцем [PERSON] . Закон України «Про товарну біржу» в редакції, діючій на час укладення договору купівлі-продажу, дозволяв членам біржі проводити біржову операцію з купівлі-продажу товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасниками є члени біржі та якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. В такому випадку біржовий договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягав, проте набувача нерухомості це не звільняло від здійснення реєстрації договору, за яким набуто право власності на нерухоме майно в органах БТІ, що на той час виконували функції органу державної реєстрації об`єктів нерухомості. При цьому, чіткої регламентації механізму допуску товарів до обігу на товарній біржі на той час не існувало. Необхідні зміни до статті 15 Закону України «Про товарну біржу», що дозволяли відмежувати об`єкти нерухомості від біржових операцій були внесені лише у 2003 році. У редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу спірного житлового будинку, в самому Законі України «Про товарну біржу» не передбачалися правові наслідки у вигляді недійсності договору, укладеного та зареєстрованого на біржі, у разі порушення вимог, встановлених статті 15 цього закону до біржової операції, як щодо допуску товарів до обігу на біржі, так і щодо прийняття у члени біржі. Тому, в цьому контексті немає підстав для визнання нікчемним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 червня 1999 року №9955, за яким брокерська контора «Чумацький шлях» в особі заступника директора [PERSON], яка діяла від імені та в інтересах Державної податкової інспекції в Миколаївському районі продала, а [PERSON] придбав житловий будинок по [ADDRESS] . Здійснивши 01 липня 1999 року державну реєстрацію в КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» права власності на вказаний житловий будинок, який [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 29 червня 1999 року №9955, держава цим самим визнала право власності позивача на спірне нерухоме майно, як таке, що виникло на не заборонених законом підставах. Будь-яких належних та допустимих доказів, що спростовують зазначений вище висновок суду матеріали справи не містять. У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у своїх запереченнях в цілому посилається на ту обставину, що хоча він і є правонаступником Державної податкової інспекції Жовтневого району Миколаївської області у сфері реалізації державної податкової політики, однак не є правонаступником Державної податкової інспекції у Миколаївському районі Миколаївської області в частині здійснення біржових операції, визнання дійсним біржових договорів, оскільки майно, права і обов`язки, передані правонаступнику, жорстко обмежені його сферою діяльності. Надаючи оцінку зазначеним доводам відповідача, суд виходить з наступного. Публічне правонаступництво органів державної влади є окремим, особливим видом правонаступництва, під таким терміном розуміється перехід в установлених законом випадках прав та обов`язків одного суб`єкта права іншому. При цьому обов`язок щодо відновлення порушених прав особи покладається на орган, компетентний відновити такі права. Такий підхід про перехід до правонаступника обов`язку відновити порушене право відповідає принципу верховенства права, оскільки метою правосуддя є ефективне поновлення порушених прав, свобод і законних інтересів. У спорах, які виникають з публічних правовідносин та які пов`язані зі здійсненням функції від імені держави, стороною є сама держава в особі того чи іншого уповноваженого органу. Функції держави, які реалізовувалися ліквідованим органом, не можуть бути припинені та підлягають передачі іншим державним органам, за винятком того випадку, коли держава відмовляється від таких функцій взагалі. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 13 березня 2019 року (справа № 524/4478/17), від 20 лютого 2019 року (справа № 826/16659/15). Отже, правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 2а-23895/09/1270. У такому разі також відбувається вибуття суб`єкта владних повноважень із публічних правовідносин. Особливістю публічного правонаступництва є те, що подія переходу прав та обов`язків, що відбувається із суб`єктами владних повноважень, сама собою повинна бути публічною та врегульованою нормами права. При цьому виділяється дві форми публічного правонаступництва: 1) фактичне (або компетенційне адміністративне правонаступництво), тобто таке, де вирішуються питання передачі фактичних повноважень від одного до іншого органу, посадової особи (або повноважень за компетенцією) та 2) процесуальне публічне правонаступництво. Фактичне (компетенційне) адміністративне (публічне) правонаступництво - це врегульовані нормами адміністративного права умови та порядок передання адміністративної компетенції від одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого, який набуває певні владні повноваження внаслідок ліквідації органу чи посади суб`єкта владних повноважень, припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення компетенції органу публічної адміністрації чи припинення повноважень посадової особи. Під публічним правонаступництвом слід розуміти повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції; це вступ у чинні адміністративно - правові відносини нового суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) на місце суб`єкта, що або припинив своє існування або повністю чи частково позбувся адміністративної компетенції. За аналізом наданих відповідачем на виконання ухвали про витребування доказів від 27 листопада 2023 року відомостей, щодо правонаступника Державної податкової інспекції в Миколаївському районі вбачається те, що після ліквідації останнього, як юридичної особи, саме на Головне управління ДПС у Миколаївській області покладено функції із забезпечення реалізації податкової політки та адміністрування податків і зборів. На переконання суду, у даному випадку наявні ознаки публічного правонаступництва, оскільки із передачею повноважень щодо податкової політики від ліквідованого державного органу до іншого,\- Державної податкової інспекції в Миколаївському районі, шляхом його реформування в Головне управління ДПС у Миколаївській області, без зміни основного призначення, не свідчить про відмову держави від таких функцій взагалі, та за правовим висновком Верховного Суду свідчить про перехід управлінської діяльності. З огляду на викладене, саме Головне управління ДПС у Миколаївській області, яке залучене позивачем до участі у справі в якості відповідача і має відповідати за зобов`язаннями, що виникли з діяльності Державної податкової інспекції в Миколаївському районі, тобто є належним відповідачем у справі. У свою чергу, доводи представника відповідача з приводу відсутності у Головного управління ДПС у Миколаївській області повноважень на здійснення біржових операції, визнання дійсним біржових договорів, що наведені ним у відзиві на позовну заяву, і є тією обставиною, що в розумінні статті 220 ЦК України свідчить про безповоротну втрату можливості однієї зі сторін вчинити нотаріальне посвідчення правочину. Таким чином, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. У свою чергу, постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року №1377-VІІІ «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» Жовтневий район Миколаївської області перейменовано на Вітовський район. Постановою Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807-IX «Про утворення та ліквідацію районів» утворено Миколаївський район (з адміністративним центром у місті Миколаїв) у складі територій Березанської селищної, Веснянської сільської, Воскресенської селищної, Галицинівської сільської, Коблівської сільської, Костянтинівської сільської, Куцурубської сільської, Миколаївської міської, Мішково-Погорілівської сільської, Нечаянської сільської, Новоодеської міської, Ольшанської селищної, Очаківської міської, Первомайської селищної, Радсадівської сільської, Степівської сільської, Сухоєланецької сільської, Чорноморської сільської, Шевченківської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України. З огляду на вказане, спірне нерухоме майно знаходиться по [ADDRESS] . Зважаючи на встановлені обставини справи, вирішення спору між сторонами в обраний позивачем спосіб захисту - визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, є ефективним способом захисту невизнаного та оспорюваного права позивача, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, що відповідає способам судового захисту, передбачених статтею 16 ЦК України.

Outcome: approved