Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до АТ «Українська залізниця», в якому просить: стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] , недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення в сумі 6\~165,25 грн.; стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в сумі 2\~500,00 грн. В обґрунтування\~позову\~наведено\~наступне.\~Вона,\~ [PERSON] ,\~з 03.10.1995\~року працює\~на підприємстві\~відповідача -\~у Криворізькій\~дирекції залізничних\~перевезень Регіональної\~філії «Придніпровська\~залізниця» Акціонерного\~товариства «Українська\~залізниця» на\~різних посадах,\~21.04.1998\~переведена старшим\~прийомоздавальником вантажу\~та багажу,\~07.06.2023\~працюю агентом\~комерційним станції\~Шмакове,\~що підтверджується\~копією трудової\~книжки.\~ За\~період з\~2017-2020\~роки перебувала\~у щорічних\~відпустках,\~та користувалася\~правом на\~отримання матеріальної\~допомоги на\~оздоровлення у\~наступній хронології:. Наказ по підприємству про надання відпустки №109 - Період наданої відпустки 07.08.2017 року -28.08.2017 року - Розмір нарахованої та виплаченої допомоги на оздоровлення 2 105,00 грн. - Розмірі мінімальної заробітної плати року, у якому надавалася відпустка 3 200,00грн. - Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п.3.1.14 Колективного договору (грн.) 3 200,00- Сума недоплаченої допомоги на оздоровлення(грн.)- 1 095,00; Наказ по підприємству про надання відпустки №128- Період наданої відпустки 19.11.2018 року по 12.12.2018 року- Розмір нарахованої та виплаченої допомоги на оздоровлення- 2 401,25 - Розмірі мінімальної заробітної плати року, у якому надавалася відпустка- 3 723,00- Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п.3.1.14 Колективного договору (грн.)-3\~723,00 - Сума недоплаченої допомоги на оздоровлення(грн.)- 1\~321,75; Наказ по підприємству про надання відпустки №19- Період наданої відпустки 06.04.2020 року 13.07.2020 року - Розмір нарахованої та виплаченої допомоги на оздоровлення- 2 401,25- Розмірі мінімальної заробітної плати року, у якому надавалася відпустка- 4\~173,00 - Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п.3.1.14 Колективного договору (грн.)- 4\~173,00 - Сума недоплаченої допомоги на оздоровлення(грн.)- 1\~771,75; Наказ по підприємству про надання відпустки №63- 13.07.2020 року -26.07.2020 року- Розмір нарахованої та виплаченої допомоги на оздоровлення- 2\~746,25- Розмірі мінімальної заробітної плати року, у якому надавалася відпустка- 4\~723,00 - Розмір матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до п.3.1.14 Колективного договору (грн.)- 4\~723,00- Сума недоплаченої допомоги на оздоровлення(грн.)- 1\~976,75. Так, нарахований та виплачений розмір фактично отриманої допомоги на оздоровлення підтверджується табуляграмами (код 392) за серпень 2017 року, за грудень 2018 року, за квітень 2019 року, за жовтень 2020 року. Станом на момент звернення до суду із даною позовною заявою жодних доплат на відшкодування матеріальної допомоги на оздоровлення за спірні періоди додатково відповідачем не нараховано та не виплачено. Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 6 165,25 грн. Щодо ознак колективного трудового спору. Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю. Відповідно до ст.4 цього ж Закону, вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців. Як визначено ст.6 Закону України «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)», колективний трудовий спір (конфлікт) виникає з моменту, коли уповноважений представницький орган найманих працівників, категорії найманих працівників, колективу працівників або профспілки одержав від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців повідомлення про повну або часткову відмову у задоволенні колективних вимог і прийняв рішення про незгоду з рішенням роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців або коли строки розгляду вимог, передбачені цим Законом, закінчилися, а відповіді від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців не надійшло. Так, у постанові Верховного суду від 29.05.2019 у справі № 479/58/19 суд першої інстанції відмовив у відкритті провадження в справі, вказавши на те, що спір виник при трудових конфліктах двох юридичних осіб, де має місце зіткнення інтересів сторін трудових правовідносин, а безпосереднє вирішення в судовому порядку колективних трудових спорів законодавством не передбачено. Позиція суду першої інстанції була підтримана судами апеляційної і касаційної інстанцій. Проте, у даному випадку, спір виник між працівником і роботодавцем щодо недоплати матеріальної допомоги на оздоровлення через порушення умов п. 3.1.14 Колективного договору. Отже, у даному випадку, спір виник саме через порушення трудових прав Позивача, які підлягають захисту в порядку цивільного судочинства. Щодо правових підстав для звернення до суду із даною позовною заявою. Звертаючись до суду із даною позовною заявою про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, вона вважає, що відповідач свідомо порушив умови щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення, встановлені пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015р. Зауважує, що дія Колективного договору продовжена у 2017,2018,2019, 2020 та 2021 році і до укладання колективного договору АТ «Укрзалізниця» (копії постанови №П-3 від 31.01.2017, №П-8-25г. від 12.01.2018, №П-2-25г. від 04.01.2019, №П-9-11г. від 02.01.2020, №П-11-89г. від 28.12.2020 «Про продовження дії Колективного договору». Так, пунктом 3.1.14 Колективного договору встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із змісту Колективного договору, пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015р. який є чинним станом на спірні періоди року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року постановлено застосовувати з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Надалі, Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією №П-5-8г/а від 31.03.2017 року постановлено, застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень» замість величини "мінімальна заробітна плата", розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Крім того, Спільною постановою керівництва структурного підрозділу «Криворізька дирекція залізничних перевезень» РФ «Придніпровської залізниці» та Криворізькою територіальною профспілковою організацією №П-13-85г від 10.06.2021 року постановлено, внести зміни до колективного договору Криворізької дирекції залізничних перевезень, а саме: пункт 3.1.14 викласти в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу її на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік згідно з положенням, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року». (додається).Аналізуючи зміст вищезазначеної постанови, є очевидним, що у 2021 році мінімальна заробітна плата складала 6000,00грн, прожитковий мінімум для працездатних осіб складав 2270,00грн. Тобто, застосування виплати у розмірі двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб (2х2270,00= 4540,00грн.) все одно є нижчим ніж розмір мінімальної заробітної плати, як це вимагає п.3.1.14 діючого Колективного Договору, тобто погіршує становище працівників підприємства та прийнята не в порядку чинного законодавства. Згідно з п. 1.4 Колективного договору, необхідні зміни, доповнення до колективного договору можуть вноситися за взаємною домовленістю сторін, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові та соціальні-економічні інтереси працівників, які встановлено чинним законодавством та колективним договором і затверджується на спільному засіданні керівництва дирекції і президії Теркому, а всі інші на конференції трудового колективу. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1600 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1860 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2325 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1921 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 102,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2627,50 грн Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 2 270,00грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2837,50 грн Зауважує суд, що з даного питання вже є судова практика по справі №177/1110/21, так постановою Дніпровського апеляційного суду від 03.02.2022 визначено про наступне: прийняття 31.03.2017 року спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3200 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, який становив 2000 грн., тому колегія суддів вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Ст. 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. При цьому колегія суддів вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 року не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5 Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо" Криворізького локомотивного депо» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011 року, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5 якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 року спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 року про застосовування з 01.04.2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Проаналізувавши у сукупності положення ст.ст.22,58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, колегія суддів дійшла висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотньої сили. Щодо строку позовної давності. Як визначено ч. 2 ст. 233 КЗпП (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Матеріальна допомога на оздоровлення, виплата якої передбачена п. 3.1.15 Колективного договору на 2014-2015 рік із подальшою лонгацією усім працівникам АТ «Українська залізниця» та носить систематичний характер, входить до структури заробітної плати, у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці». У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком (постанова Верховного Суду України від 26.10.2016 у справі № 6-1395цс16). Законом України від 01.07.2022 № 2352-ІХ року, який набрав чинності 19.07.2022, внесені зміни до ст. 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Указаним Законом скасовано норми колишньої редакції ч. 2 ст. 233 КЗпП, згідно з якою, «у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком». Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. За приписами частин першої та другої статті 233 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Разом з тим, ч. 2ст. 233 КЗпП України в редакції, яка набула чинності з 19 липня 2022 встановлено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні. У статті 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Конституційний Суд України неодноразово висловлювався щодо зворотної дії закону в часі. Зокрема, у рішенні від 05.04.2001 у справі №3-рп/2001 (справа про податки) Конституційний Суд України дійшов висновку, що Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Таким чином, до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати було врегульовано вказаними вище нормами. Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 за № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності 19.07.2022, внесено зміни, зокрема до Кодексу законів про працю України. Так, п.18 ч.1 р. І Закону № 2352-IX назву та ч.1 і 2 ст. 233 КЗпП України викладено в такій редакції: Стаття 233 КЗпП України встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Отже, Законом №2352-IX внесено зміни до ст.233 КЗпП України, а відтак змінено нормативне регулювання правовідносин, які виникли з питань щодо стягнення заробітної плати. Таким чином, починаючи з 19.07.2022, у КЗпП України відсутня норма, яка передбачає право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати, у разі порушення законодавства про оплату праці, без обмеження будь-яким строком. Тобто, після внесення Законом № 2352-IX коментованих змін, ч.2 ст. 233 КЗпП України не врегульовано питання щодо строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, а лише встановлено строк звернення до суду виключно у справах про звільнення (місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення) та у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні (тримісячний строк з дня одержання працівником письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні). Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX не передбачають особливої дії норм права для зміненої ним ч.2 ст. 233 КЗпП України, не містять жодних застережень щодо застосування цього закону, а тому, він застосовується за загальними правилами дії у часі, у просторі та на коло осіб. Аналогічна позиція викладена у : Постанові Верховного Суду від 19.01.2023 по справі №460/17052/21; Постанові Верховного Суду від 02.03.2023 по справі №460/14618/21; Постанові Верховного Суду від 06.04.2023 по справі №260/3564/22; Постанові Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2023 по справі №185/8518/22. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Вважає, що поширення дії Закону України від 01.07.2022 №2353-ІХ стосовно строку звернення до суду на правовідносини, що виникли, продовжувалися та звершилися до часу набрання таким чинності, у цьому випадку суперечитиме принципу незворотності дії закону в часі та правовій визначеності. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходиться з відповідачем в трудових відносинах та не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань у розумінні практики Європейського Суду, від так, позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідач не погодившись з позовними вимогами позивачки, подав відзив на позов, в обґрунтування якого зазначив наступне. Позивачка звернулась до суду з вимогою виплати сум матеріальної допомоги на оздоровлення, яка на її думку не була їй виплачена, під час надання щорічної відпустки, відповідно до умов колективного договору укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та Криворізькою територіальною профспілковою організацією. Підставою для звернення з позовними вимогами позивачка обґрунтовує тим, що відповідно до спільної постанови керівництва структурного підрозділу "Криворізька дирекція залізничних перевезень" та Криворізькою територіальною профспілковою організацією від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 у діючому колективному договорі СП "Криворізька дирекція залізничних перевезень" замість величини мінімальна заробітна плата", розрахункову величину "125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб", встановленого законом. Зазначене на думку позивача значно погіршує його умови, як працівника підприємства, що в свою чергу зумовлює необхідність судового захисту його інтересів. Відповідно до вимог п.3 розділу II Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до законодавчих актів України від 06.12.2016 № 1774 (далі Закон 1774), встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, крім розрахунку щорічного обсягу фінансування статутної діяльності політичних партій. Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону 1774 встановлено, що з 01.01.2017 мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується, \~як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Згідно з пунктом 8 Конституції України закони та інші нормативні правові акти приймаються на основі Конституції та повинні відповідати їй. Статтею 68 Конституції України встановлено обов`язковість законів України для всіх суб`єктів на території України. Конституційний Суд України в рішенні №5-р(II)/2020 від 18 червня 2020 року вказав, що принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. Утаких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим" (lex posterior derogat priori) „закон спеціальний має перевагу над загальним" (lex specialis derogat generali) „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим" (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість. Імператив надання дієвості принципові верховенства права (правовладдя) вимагає одночасного застосування всіх трьох класичних формул. Враховуючи викладене та з огляду на відсутність факту визнання недійсними пунктів 3, 5 розділу II Закону 1774, імперативна норма закону щодо незастосування з 01.01.2017 у колективних договорах розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати має виконуватися в повному обсязі всіма без винятку суб`єктами на території України. Крім того нормою зазначеного Закону передбачено, що норма щодо незастосування розрахункової величини у вигляді мінімальної заробітної плати, застосовується щодо осіб які уклали колективні договори незалежно від їх дій чи бездіяльності, оскільки встановлено, що до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На підставі вищевикладеного, на виконання вимог Закону та з метою приведення у відповідність умов Колективного договору до вимог законодавства відповідач та первинна профспілкова організація спільним рішенням, викладеним у формі постанови від 14.04.2017 № 368 постановили на виконання пунктів 3, 5 розділу II "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України № 1774 застосовувати з 01.04.2017 року у діючому колективному договорі замість величини "мінімальна заробітна плата" розрахункову величину "125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб", встановленого Законом. 10.01.2024 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові у справі № 501/4788/21 (провадження № 61- 9100св23) висловив позицію з приводу застосування Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 до Колективних договорів. Безпосередньо Верховний Суд зазначив "75. Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками попередніх інстанцій про те, що з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача із застосуванням в якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону, а тому незважаючи на положення пункту 2 Угоди про співробітництво та пункту 3.2.2 колективного договору, відповідач правомірно здійснював обчислення заробітної плати ОСОБА 1 з використанням базового показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом у відповідний період. Колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що у спірних правовідносинах норми пункту 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №1774-VIII від 06 грудня 2016 року не застосовуються, оскільки вказані норми не спростовують визначеного Угодою про співробітництво та пунктом 3.3.2 Колективного договору обов`язку ТОВ «ТРАНС-СЕРВІС» застосовувати базове поняття для проведення розрахунку оплати праці виходячи з мінімального розміру заробітної плати, а не прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки з прийняттям Закону № 1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата. Отже, з набранням чинності Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року обчислення місячної тарифної ставки позивача з застосуванням B якості розрахункової величини мінімальної заробітної плати стало недопустимим в силу імперативного припису закону. Посилання заявника на те, що протокол Комісії з контролю за виконанням колективного договору від 16 березня 2017 року № 141 не можна вважати змінами до колективного договору в розумінні законодавства, тому посилання на нього в оскаржуваних судових рішенням є помилковим, отже суди встановили обставини, що мають суттєве значення на підставі недопустимого доказу, відхиляються колегією суддів, оскільки суди попередніх інстанцій, оцінивши докази, надані сторонами, встановивши фактичні обставини, дійшли правомірного висновку, що позивач отримував заробітну плату з урахуванням імперативних вимог Закону України № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року." Тобто, Верховний Суд своїми висновками підтвердив, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-?ІІІ від 06.12.2016 змінено підхід до визначення розмірів посадових окладів і заробітної плати працівників, а також інших виплат (наприклад, для розрахунку розміру плати за надання адміністративних послуг, у колективних договорах та угодах усіх рівнів). Тобто цим Законом запроваджено нову розрахункову величину для визначення розмірів тих чи інших виплат шляхом заміни мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум. З наданих позивачем документів жодним чином не вбачається, що голова територіальної профспілкової організації, виступаючи особою, яка діє в інтересах членів учасників профспілки-працівників підприємства та виступає від їх імені згідно статутних документів профспілки, як представник колективної угоди діяв з порушення вимог колективного договору чи законодавства. Так само з огляду на зазначене є необґрунтованими і висновки щодо одностороннього встановлення з боку відповідача умов, що погіршують оплату праці, оскільки зазначене спростовується вищевикладеними висновками. Відповідно до вимог статті 5 Закону України "Про колективні договори і угоди" в редакції чинній на момент прийняття спільного рішення відповідача і територіальної профспілкової організації, як сторін колективного договору, встановлено, що умови колективних договорів та угод, є обов`язковими для підприємств та сторін які їх уклали. Умови договорів або угод, які погіршують порівняно 3 чинним законодавством становище працівників є недійсними і забороняється їх включати до умов таких договорів. Аналогічний за змістом висновок викладено Верховним судом у постанові від 30.05.2018 у справі 212/1268/13, відповідно до якого спільні рішення (постанови) сторін колективного договору є обов`язковими для виконання сторонами. Враховуючи той факт, що встановлена законом норма, щодо неможливості застосування з 01.01.2017 року такої розрахункової величини, як мінімальна заробітна плата є імперативною за своєю суттю, а з огляду на дію зазначеної норми незалежно від дії або бездіяльності сторін колективного договору, в свою чергу, свідчить про відсутність такої кваліфікуючої ознаки як погіршення становища працівників порівняно з чинним законодавством. Також є помилковими висновки позивача про застосування до спірних відносин статті 9 КЗпП України. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач, з посиланням на ст. 9 КЗпП обґрунтовує недійсність умов трудового договору, що на його думку мали місце у період зазначений у позовній заяві відповідними положеннями статті 97 КЗпП України, відповідно до умов якої форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород, інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевою угодами. Посилаючись на п.3.1.14 договору позивач стверджує, що з моменту прийняття спільного рішення у формі постанови від 31.03.2017, суттєво змінилися виплати, внаслідок чого, як зазначено вище, виникли підстави для висновків про наявність підстав для визнання недійсними умови трудової угоди укладеної нею з відповідачем. Поряд з зазначеними висновками, позивач, жодним чином не наводить в чому саме для нього наступило погіршення та які саме суттєві умови трудового договору порушуються в даному випадку, а саме, чи має місце зміна системи оплати праці на підприємстві в бік погіршення, або чи має місце зміна розміру матеріальної допомоги у вигляді 40 відсотків, тобто ті основні умови трудового договору, який укладений нею під час прийняття позивача на роботу. Більш того, позивач погоджується з тим, що він отримував матеріальну допомогу, згідно колективного договору у розмірі 40 відсотків від розміру його окладу за трудовим договором. Натомість, на думку позивача, відповідачем невірно застосовано розрахункову величину, у розмірі прожиткового мінімуму для працездатної особи, замість мінімальної заробітної плати. Тобто позивач вважає, що застосування розміру розрахункових величин, можливість встановлення яких знаходиться поза межами як позивача так і відповідача є суттєвою умовою її умов оплати праці. Таким чином, з огляду на той факт, що названі вище розрахункові величини не є сталими та приймаються відповідно до закону України "Про прожитковий мінімум" від 15.07.1999 № 966 та жодним чином не залежать від волі сторін трудового договору, зазначення розміру таких розрахункових величин, як основних умов трудового договору є неможливим, внаслідок чого зміна таких величин у встановленому законодавством порядку не може свідчити про зміну істотних умов праці. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно із частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Конституційний Суд України у пункті 2.3. Рішення від 22 травня 2018 року № 5-р/2018 у справі за конституційним поданням 49 народних депутатів України, щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 12 розділу І Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2014 року № 76-VIII сформулював висновок, відповідно до якого держава, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей, має право вирішувати соціальні питання на власний розсуд. Тобто у разі значного погіршення фінансово-економічної ситуації, виникнення умов воєнного або надзвичайного стану, необхідності забезпечення національної безпеки України, модернізації системи соціального захисту, тощо, держава може здійснити відповідний перерозподіл своїх видатків з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства. Проте держава не може вдаватися до обмежень, що порушують сутність конституційних соціальних прав осіб, яка безпосередньо пов`язана з обов`язком держави за будь-яких обставин забезпечувати достатні умови життя, сумісні з людською гідністю. У пункті 3 вказаного рішення зазначено, що Верховна Рада України, виходячи з існуючих фінансово-економічних можливостей держави та з метою збереження справедливого балансу між інтересами особи та суспільства, має змогу запроваджувати, змінювати, скасовувати або поновлювати такі пільги, оскільки вони не мають фундаментального характеру, а, отже, не можуть розглядатися як конституційні права, свободи та гарантії їх реалізації. За таких умов, винесення спільного рішення між сторонами колективного договору у формі постанови та проведення розрахунку суми матеріальної допомоги у розмірі 40% відсотків від суми посадового окладу, а так само, застосування розрахункової величини у розмірі визначеному Законом 1774, спрямовано на приведення правовідносин сторін до вимог чинного законодавства, внаслідок чого посилання позивача на недійсність умов трудового договору та звуження його конституційних прав в даному випадку є необґрунтованим, посилання ж позивача на статтю 22 Конституції України є неправильним. Зазначене в повній мірі кореспондується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними судом у постанові від 18.12.2023 року у справі 449/990/22. Правомірність та правильність застосування сторонами колективної угоди, норм Закону 1774 в частині застосування розрахункової величини також підтверджується правовою позицією Верховного суду, викладеної у постанові від 05.06.2019 у справі № 377/424/17. У постанові від 15.01.2024 у справі № 722/594/22 Верховний Суд висловив позицію "Згідно зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні поділяється на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України. Приймати закони в Україні повноважна тільки Верховна Рада України, що передбачено п. 3 ч. 1 ст. 85 Конституції України. Натомість відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є здійснення правосуддя. Таким чином, суд шляхом здійснення правосуддя лише застосовує норми закону, однак не може перебирати на себе функції законодавчого органу та своїми рішеннями відступати від правових норм чи змінювати їх. Верховний Суд (далі - ВС) є найвищим судом у системі судоустрою України, що забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (ч.1 ст.36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). До повноважень ВС, крім іншого, належить забезпечення однакового застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (п. 6 ч. 2 ст. 36 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"). Виходячи з наданих законом ВС повноважень, він повинен лише застосовувати норми закону, але аж ніяк не може підміняти законодавчий орган влади та своїми рішеннями відступати від норм закону, змінювати їх зміст, тим самим спотворювати закріплену в них законодавчу мету". Щодо строків звернення до суду. Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2024 року [PERSON] звернулася до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення недоплаченої матеріальної допомоги, яка на її думку, мала бути виплачена разом з наданням відпустки у 2017, 2018, 2019, 2020 роках. Доречно в контексті викладеного, слід зазначити, що сам факт виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у 2017, 2018, 2019, 2020 роках позивачем не заперечується, та визнається. Законом України №2352-ІХ від 01.07.2022 року, який набрав чинності 19.07.2022 року, внесені зміни до статті 233 КЗпП України, якими визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, Вказаним Законом скасовані норми колишньої редакції ч.2 ст. 233 КЗпП, згідно якої, "у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком". Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач звернулася до суду з позовом у січні 2024 року, можна прийти до висновку, що строк звернення до суду з вимогами про стягнення з відповідача недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2020 роки, пропущений, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог з підстав спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України. З цього приводу Верховний Суд, у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 28.12.2022 по справі № 216/4295/20 зазначив "Перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності, при цьому саме на позивача покладений обов`язок доведення тієї обставини, що строк звернення до суду був пропущений ним з поважних причин". Статтею 123 ЦПК України визначено, що перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Аналогічні висновки щодо перебігу процесуальних строків містяться в постановах Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 932/3458/20 (провадження № 61- 12447св20), від 16 червня 2021 року у справі № 675/1437/19 (провадження № 61- 2867св21). Посилання позивача на застосування статті 58 Конституції України, в контексті не поширення дії Закону України №2352-ІХ від 01.07.2022 на правовідносини, що виникли в даній справі, є безпідставними. За змістом ч.1 статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом. З цього приводу Конституційний Суд України в своєму рішенні № 5-р(1)/2019 від 12 липня 2019 року зазначив, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акта законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Таким чином, Закон спрямований на регулювання тих правовідносин, які виникнуть після набрання ним чинності, а трудові правовідносини, що виникли раніше, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. Оскільки, матеріальна допомога як юридичний факт є триваючою обставиною, що породжує для такої особи юридичні наслідки. Водночас виплата роботодавцем матеріальної допомоги, як факт виконання колективного договору, не припинився, у зв`язку із чим з цієї дати до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина 1 статті 233 КЗпП України в редакції Закону України №2352-IX від 01.07.2022 року. Більш того, роботодавець (відповідач) не припинив виплачувати матеріальну допомогу. Позивач майже шість років отримував матеріальну допомогу від відповідача у розумінні Закону України "Про внесення змін до законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774. Тому твердження про надання ст. 233 КЗпП України зворотної (ретроактивної) дії є безпідставними (статті 58 Конституції України). Виплата матеріальної допомоги позивачу відбулося з дня набрання чинності Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774, а не з дня звернення з позовом до суду. Зазначене в повній мірі кореспондується з правовими висновками Великої Палати Верховного суду, викладеними судом у постанові від 08.03.2021 у справі № 9901/315/20. За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст. ст. 76,77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Щодо стягнення витрат на правову допомогу. Також відповідач не погоджується зі стягненням з нього на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2500,00 грн., вважає цей розмір неспівмірним і таким, що підлягає значному зменшенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Дана справа не може бути визнана справою значної складності, що потребує значного часу на виконанням адвокатом робіт по її підготовці, оскільки представником позивача адвокатом Товкун А.В. до районних судів міста Кривого Рогу та Дніпропетровської області протягом 2021-2024 років було подано більш ніж 400 позовних заяв з аналогічних підстав про стягнення матеріальної допомоги з АТ "Укрзалізниця". Обставини усіх цих справ є однаковими, позовні вимоги обгрунтовані одними і тими ж доказами, У позовній заяві зазначені одні й ті ж самі аргументи. Відмінність цих справ полягає лише у ціні позову. У зв`язку з цим і час, витрачений адвокатом на вивчення документів та підготовку позовної заяви не може бути значним, оскільки цей шаблон позову використовується адвокатом Товкун А.В. по всім справам цієї категорії тільки з незначними правками. Верховний Суд у своїй постанові від 11.07.2023 по справі № 916/2664/21 зазначив - "3 матеріалів справи вбачається, що адвокат Кулібаба О.О. вже брав участь при розгляді справи. Відтак, обізнаність адвоката щодо предмета спору та специфічністю правовідносин, про наявність судових рішень та хід розгляду справи презюмується, а необхідність надання усних консультацій, що пов`язані з виконанням адвокатом взятих на себе зобов`язань згідно з договором №0506/23 в межах даної справи, складання адвокатом процесуальних документів, які містять правову позицію щодо предмета спору викликають обґрунтовані сумніви щодо дійсної необхідності надання таких послуг, а саме їх неминучості. Верховний Суд при зменшенні витрат на правову допомогу також враховує: чи змінювалася правова позиція сторін у справі в судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій; чи потрібно було адвокату вивчати додаткові джерела права, законодавство, що регулює спірні правовідносини у справі, документи та доводи, якими протилежні сторони у справі обґрунтували свої вимоги, та інші обставини (подібна за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01.12.2021 у справі № 910/20852/20, додатковій постанові Верховного Суду від 16.03.2023 у справі № 927/153/22). Матеріали справи та зміст судових рішень попередніх інстанцій свідчать про те, що правова позиція відповідача була сталою, і адвокат Кулібаба 0.0. надавав правову допомогу відповідачу в цій справі, а тому, відповідно, був обізнаний з усіма обставинами цієї справи. Отже, дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення та додані до неї документи, колегія суддів касаційної інстанції вважає, що розмір заявлених витрат на правничу (правову) допомогу у сумі 255000, 00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, такі витрати не мають характеру необхідних, неспівмірні із складністю справи і необхідним обсягом правничих послуг, отже їх розмір є необґрунтованими. Обґрунтування заперечень стосовно наданої правничої допомоги було підтримано Саксаганським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської у справі № 214/6180/23 (провадження 2/214/4012/23) Суд вважав, що сума 2 500,00 грн. є значною порівняно з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову. Усна консультація, правовий аналіз документів, наданих позивачем адвокату охоплюється загальною діяльністю адвоката. Дослідивши вказані докази, беручи до уваги заперечення представника позивача щодо розміру відшкодування витрат на правову допомогу, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу у сумі 1500 грн. 13 січня 2024 року представником відповідача до суду подано клопотання, в якому просить застосувати до позовних вимог [PERSON] до АТ «Укрзалізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення позовну давність. Позивачка в судове засідання не з`явилась, представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі просила задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в задоволенні позовних вимог, відзив підтримав в повному обсязі. . У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розрахунок заробітної плати (а.с. 14,15,16,17),копія трудової книжки (а.с. 18-21), колективний договір (а.с. 22-24), постанова (а.с. 25,26,27,28,29,30,31). Суд,

Outcome: approved