Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась [PERSON] з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживача. Позов мотивований тим, що позивачем в інтернет-магазані « [INFO] » було замовлено і придбано телефон Apple iphone 13 128Gb кольору Pink за 38 339, 00 гривень. Також було оформлено страхування на 12 місяців за ціною 1 799, 00 гривень. Гарантійний термін - 3 роки. Після отримання 21.09.2022 телефону, ввімкнувши його, на екрані з`явилось повідомлення про те, що «сім недійсна». 24.09.2022 телефон було повернуто для з`ясування причин його не функціонування. Телефон був американської версії та працював з обов`язковим встановленням підкладки на сім-карті. 30.09.2022 позивачці було повернуто телефон та повідомлено про заміну підкладки, так як вкладена раніше у комплектування взагалі не працювала. У подальшому телефон повноцінно працював тільки з 30.09.2022 по 30.10.2022. Про дану ситуацію 08.11.2022 позивачка написала на сторінці [PERSON] у додатку Інстаграм. Тільки 14.11.2022 позивачці написав спеціаліст відділу сервісу. Після встановлення останнього оновлення, як було рекомендовано позивачці працівником технічного відділу «Zahar FX», 15.11.2022 телефон працював без недоліків. У подальшому використання телефону неможливе через зазначені позивачкою істотні недоліки. Належна якість телефону відсутня. Починаючи з 02.01.2023 позивачка неодноразово писала на сторінку [PERSON] , телефонувала, проте належного реагування не отримувала. 12.01.2023 позивачкою було направлено претензію на адресу магазину, відповідь на яку вона одержала 19.01.2023 через Телеграм. З 17.01.2023 доступ позивачки до інтернет-сторінки магазину було заблоковано. 22.01.2023 позивачка одержала ще одну підкладку, однак на телефоні висвітлювалась інформація, що сім недійсна. Працівником магазину позивачці було запропоновано відправити телефон на діагностику, що вона й зробила 01.02.2023. Позивачці було запропоновано обміняти придбаний телефон на інший. Позивачка погодилась на варіант - телефон Apple iphone 11 64Gb пурпурового кольору європейської версії з доплатою 80 доларів США (3 220, 00 гривень). Позивачка вважає, що магазин веде нечесну підприємницьку діяльність, враховуючи надану їй неправдиву інформацію про товар (не повідомлено про американську версію, яка потребує додаткових налаштувань після купівлі). Така підприємницька практика ввела позивачку в оману, адже у разі повідомлення її про додаткові налаштування, вона б не погодилась на укладення правочину. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивачки із вимогами про стягнення на її користь з ФОП [PERSON] : сплачених коштів за телефон в сумі 38 339, 00 гривень; коштів за придбане страхування на 12 місяців в сумі 1 649, 00 гривень; неустойки в сумі 44 089, 85 гривень; поштових витрат на направлення претензії в сумі 65, 00 гривень; доплати за замінений телефон в сумі 3 534, 00 гривень; моральної шкоди в сумі 5 000, 00 гривень. Ухвалою суду від 27.09.2023 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін і запропоновано відповідачу надати відзив на позов та докази у строк, встановлений судом. З матеріалів справи вбачається, що поштове відправлення із ухвалою суду від 27.09.2023, копією позовної заяви із доданими до неї документами та судовою повісткою, було одержано відповідачем особисто 05.10.2023. (а.с. 65) Що також підтверджується відомостями з офіційного веб-сайту Укрпошти (трекінг відправлення 2105025497019). Ухвалою суду від 13.11.2023 було замінено первісного відповідача - Фізичну особу-підприємця [PERSON] належним відповідачем - [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи. У строк, визначений судом ухвалою суду від 27.09.2023, від відповідачки відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачкою разом із позовною заявою, чи клопотання від учасників справи на адресу суду не надходили. В судове засіданні відповідачка та/або її адвокат повторно не з`явились, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки суду не повідомлено. Клопотання адвоката відповідачки від 18.01.2024, яке надійшло після завершення судового засідання, призначеного на 18.01.2024, є безпідставним, адже посилання на повідомлення секретарем судового засідання про неможливість проведення відеоконференції є надуманим. Призначене на 18.01.2024 судове засідання відбулось в режимі відеоконференції і було відкладено у зв`язку із неявкою відповідачки, про що свідчить наявний в матеріалах справи протокол судового засідання. Від відповідачки та/або її адвоката на адресу суду заяви про відкладення судового засідання, призначеного на 15.02.2024, та/або розгляд справи у їх відсутність не надходили. Таким чином, відповідачка повторно не з`явилась в судове засідання без поважних причин. Позивачка не заперечувала щодо розгляду справи у відсутність відповідачки та проведення заочного розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, думку позивачки та положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд постановив провести судове засідання у відсутність відповідачки та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання). В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, аргументуючи мотивами, викладеними у позовній заяві та просила їх задовольнити. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20.09.2022 [PERSON] замовила в інтернет-магазині iElectronics мобільний телефон Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink вартістю 38 339, 00 гривень з гарантією 3 роки. 21.09.2022 у відділенні «Нова Пошта» [PERSON] отримала вищевказане замовлення. Як вбачається з переписки позивачки із працівниками вищевказаного магазину, в процесі користування придбаним телефоном у позивачки виникли проблеми, а саме: пристрій не бачив sim-карту. 12.01.2023 [PERSON] було направлено продавцю письмову претензію із вимогою повернути сплачені кошти за товар або здійнити заміну на аналогічний. Між позивачкою та продавцем було досягнуто згоди про заміну придбаного товару на аналогічний. 01.02.2023 позивачкою було повернуто телефон Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink продавцю, який останнім було одержано 02.02.2023. Продавцем, в свою чергу, взамін телефону Apple iРhone 13 128Gb було відправлено позивачці телефон Apple iРhone 11 64Gb пурпурового кольору вартістю 18 920, 00 гривень, який вона одержала 16.02.2023 у відділенні «Нова Пошта», сплативши 3 220, 00 гривень. Вважаючи свої права як споживача порушеними, позивачка звернулася до суду. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалах від 27.09.2023 та 13.11.2023 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, заслухавши пояснення надані позивачкою в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення, викладені учасниками справи в заявах по суті, в даному випадку викладені позивачкою у позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Згідно із ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 5 ст. 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом. Частиною третьою статті 698 ЦК України передбачено, що до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідачка могла б викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористалась. Відповідачкою не оспорювався факт придбання позивачкою товару неналежної якості у ФОП [PERSON] . При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що між ФОП [PERSON] та [PERSON] 20.09.2022 було укладено договір купівлі-продажу товару - телефону Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink за допомогою засобів дистанційного зв`язку, а саме шляхом оформлення позивачкою замовлення через інтернет-магазин iElectronics. На виконання умов даного договору продавцем було відправлено позивачці замовлений товар перевізником «Нова Пошта», який було одержано нею 21.09.2022. Позивачка виявила у даному товарі протягом гарантійного строку недоліки і вимагала від продавця безоплатного їх усунення, а в подальшому за власним вибором погодилась на заміну товару на такий же з числа наявного у продавця. Судом встановлено, що ФОП [PERSON] припинила свою підприємницьку діяльність 27.12.2022, про що внесено відповідний запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Водночас, припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця (із внесенням до Реєстру запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за зобов`язаною особою, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку, є договором, укладеним на відстані. Права споживача в разі укладення договору на відстані регулюються ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів». За змістом ч. 4 і ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. У разі продажу матеріальних речей їх повернення також свідчить про розірвання договору. До договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою-дев`ятою статті 12 цього Закону. Відповідно до ч. 5 - ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. Договором може передбачатися, що продукція або результати робіт (послуг), що були надіслані поштою, повинні у разі розірвання договору також бути повернені поштою. Будь-які витрати, пов`язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Продавець (виконавець) повинен відшкодувати витрати споживача у зв`язку з поверненням продукції. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. У разі ненадання документа (електронного документа) або підтвердження інформації споживач повідомляє продавця (виконавця) про недійсність договору. Продавець (виконавець) протягом тридцяти днів з моменту одержання такого повідомлення повинен повернути споживачеві одержані кошти та відшкодувати витрати, понесені споживачем у зв`язку з поверненням продукції. Для здійснення права на розірвання договору споживач повинен зберігати одержану продукцію у незміненому стані. Знищення, пошкодження або псування продукції, що сталося не з вини споживача, не позбавляє споживача права на розірвання договору. Зменшення вартості продукції внаслідок відкриття упаковки, огляду чи перевірки продукції не позбавляє права споживача на розірвання договору. У разі коли продавець (виконавець) або третя особа надала споживачеві кредит на суму коштів за договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями, такий кредит втрачає чинність у момент розірвання договору. Якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар (ч. 1 ст. 8 Закону). Стосовно непродовольчих товарів, що перебували у використанні та були реалізовані через роздрібні комісійні торговельні підприємства, вимоги споживача, зазначені у частині першій цієї статті, задовольняються за згодою продавця. Згідно з цією частиною задовольняються вимоги споживача щодо товарів, гарантійний строк на які не закінчився (ч. 2 ст. 8 Закону). Вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті (ч. 3 ст. 8 Закону). Продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов`язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги (ч. 5 ст. 8 Закону). За наявності товару вимога споживача про його заміну підлягає негайному задоволенню, а в разі виникнення потреби в перевірці якості - протягом чотирнадцяти днів або за домовленістю сторін. У разі відсутності товару вимога споживача про його заміну підлягає задоволенню у двомісячний строк з моменту подання відповідної заяви. Якщо задовольнити вимогу споживача про заміну товару в установлений строк неможливо, споживач вправі на свій вибір пред`явити продавцю, виробнику (підприємству, що виконує їх функції) інші вимоги, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5 частини першої цієї статті (ч. 6 ст. 8 Закону). Аналогічні права споживача закріплені і нормами ст.ст. 708 і 709 ЦК України. Отже, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачка одержала 16.02.2023 в замін придбаного нею телефону Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink неналежної якості, який було повернуто продавцю 01.02.2023, телефон Apple iРhone 11 64Gb пурпурового кольору. Згідно із ч. 2 ст. 710 ЦК України у разі заміни товару неналежної якості на аналогічний, але інший за розміром, фасоном, сортом тощо товар належної якості відшкодуванню підлягає різниця між ціною заміненого товару і ціною товару належної якості, що діють на момент заміни товару або постановлення судом рішення про заміну товару. В зв`язку із тим, що заміна товару з недоліками відбулась хоч і на товар аналогічної марки, однак іншої моделі, артикулу і модифікації, позивачка добровільно погодилась здійснити доплату в сумі 3 220, 00 гривень, сплативши при переказі цих грошових коштів також комісію в розмірі 84, 00 гривні та вартість переказу в сумі 230, 00 гривень. В судовому засіданні позивачка визнала, що з моменту одержання нею телефону Apple iРhone 11 64Gb, даний телефон перебуває в її користуванні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивачки про повернення їй сплачених за телефон Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink коштів в сумі 38 339, 00 гривень та за телефон Apple iРhone 11 64Gb пурпурового кольору в сумі 3 534, 00 гривень. В судовому засіданні позивачка пояснила, що неустойка нею нарахована у зв`язку із неможливістю користування придбаним телефоном Apple iРhone 13 128Gb з 21.09.2022 до 30.09.2022 і з 01.11.2022 до 01.02.2023. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Водночас, Законом України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на неустойку в розмірі одного відсотка вартості товару: 1)у разі придбання ним товару неналежної якості: а) за кожний день затримки виконання вимоги про надання товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) (ч. 9 ст. 8 Закону); б) за кожний день затримки усунення недоліків понад установлений строк (чотирнадцять днів) (ч. 9 ст. 8 Закону); 2) якщо протягом установлених строків продавець не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору: а) за кожний день затримки повернення грошей (ч. 9 ст. 12, ч. 7 ст. 13 Закону). Судом не встановлено, що: 1) позивачка вимагала від продавця саме надання їй товару аналогічної марки (моделі, артикулу, модифікації) і така вимога не була виконана в період з 21.09.2022 до 30.09.2022 і з 01.11.2022 до 01.02.2023; 2) мала місце затримка усунення недоліків понад чотирнадцять днів в період з 21.09.2022 до 30.09.2022 і з 01.11.2022 до 01.02.2023. Як встановлено в ході розгляду справи, телефон Apple iРhone 13 128Gb в період з 01.11.2022 до 01.02.2023 перебував у позивачки. Належних доказів того, що з 24.09.2022 до 30.09.2022 телефон не перебував в користуванні позивачки і був повернутий продавцю для безоплатного усунення недоліків, матеріали справи не містять. При цьому суд зауважує, що в разі, як стверджує позивачка, направлення продавцю 24.09.2022 телефону для безоплатного усунення недоліків, його було їй повернуто 30.09.2022, тобто протягом чотирнадцяти днів; 3) судом не встановлено розірвання договору. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено право споживача на неустойку «у зв`язку із неможливістю користування придбаним товаром». Таким чином, вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідачки неустойки в розмірі 44 089, 85 гривень задоволенню не підлягають. Належних та допустимих доказів того, що позивачкою було укладено договір страхування, за яке, як стверджує позивачка, нею було сплачено ФОП [PERSON] 1 799, 00 гривень, суду не надано. Таким чином, вимоги позивачки про стягнення на її користь із відповідачки коштів за придбане страхування на 12 місяців в сумі 1 649, 09 гривень задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню й вимоги позивачки про стягнення на її користь з відповідачки витрат на направлення претензії в сумі 65, 00 гривень, оскільки такі витрати не є шкодою (збитками) в розумінні положень ст. 22 ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо позовних вимог про стягнення із відповідачки на користь позивачки моральної шкоди, то суд прийшов до наступного висновку. Як встановлено судом, правовідносини у даній справі виникли між споживачем товару та їх продавцем. Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію державною мовою про продукцію, її кількість, якість, асортимент, її виробника (виконавця, продавця) відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 4-1) обслуговування державною мовою відповідно до Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної»; 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»). Виходячи з наведених позивачкою обґрунтувань своїх вимог, судом прийнято до уваги наступне. У відповідності до ч. 2 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договорів на відстані продавець (виконавець) повинен надати споживачеві інформацію про: 1) найменування продавця (виконавця), його місцезнаходження та порядок прийняття претензії; 2) основні характеристики продукції; 3) ціну, включаючи плату за доставку, та умови оплати; 4) гарантійні зобов`язання та інші послуги, пов`язані з утриманням чи ремонтом продукції; 5) інші умови поставки або виконання договору; 6) мінімальну тривалість договору, якщо він передбачає періодичні поставки продукції або послуг; 7) вартість електронних комунікаційних послуг, якщо вона відрізняється від граничного тарифу; 8) період прийняття пропозицій; 9) порядок розірвання договору. У разі ненадання такої інформації суб`єкт господарювання несе відповідальність згідно із статтями 15 і 23 цього Закону. Водночас, враховуючи положення абз. 2 ч. 3 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», підтвердження інформації не вимагається, якщо послуга надається засобами дистанційного зв`язку і оплачується через оператора електронних комунікацій. Як встановлено судом в ході розгляду справи, договір купівлі-продажу між позивачкою та ФОП [PERSON] було укладено на відстані, тобто за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Таким чином, підтвердження вищевказаної інформації не вимагається. Так, у відповідності до ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: 1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; 2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків; 3) заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред`явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об`єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором. Отже, наслідком ненадання інформації у разі, якщо відсутність такої інформації спричинила придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, або неможливість використання придбаної продукції, може бути розірвання договору і відшкодування у зв`язку із цим збитків. Однак, такі вимоги позивачкою не заявлялись. Згідно із ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Підприємницька практика, яка істотно спотворює або може істотно спотворити економічну поведінку лише чітко визначеної (окремої) групи споживачів, особливо вразливих до такої діяльності через їх розумові або фізичні вади, вік чи довірливість, у разі якщо продавець мав об`єктивну можливість передбачити їх поведінку та особливості, має оцінюватися з точки зору середньостатистичного представника такої групи, а також з урахуванням припущення, що, зважаючи на викладені обставини, можливість здійснити свідомий і компетентний вибір відсутня і споживач помиляється при вчиненні правочину щодо обставин, які мають істотне значення. Зазначені умови не стосуються законної рекламної діяльності, у тому числі створення заяв або виразів, які не можуть бути сприйняті буквально. Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред`явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості продукції або про продаж продукції протягом обмеженого строку, що спонукає споживачів до прийняття швидкого рішення і позбавляє їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім`ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв`язку із припиненням суб`єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності; 9) маркування продукції знаком довіри, знаком якості або знаком відповідності без отримання на це відповідного дозволу уповноваженої особи чи власника таких знаків; 10) пропонування продажу продукції за спеціальною ціною, якщо: а) у продажу така продукція відсутня; б) продавець відмовляється прийняти замовлення на таку продукцію або доставити її у прийнятний строк; в) продавець пропонує неякісні екземпляри такої продукції з наміром продати іншу продукцію; 11) представлення встановленого законодавством права споживача як наданого продавцем продукції привілею; 12) неправдива заява про припинення продавцем торговельної діяльності або його переїзд; 13) заява про те, що придбання продукції може сприяти виграшу у лотереї; 14) поширення недостовірної інформації про стан ринку або можливість придбати продукцію з метою спонукати споживача придбати продукцію на менш вигідних для нього умовах; 15) заява про проведення конкурсу або розіграшу подарунків без наступного вручення таких подарунків або їх еквівалента; 16) недостовірне твердження про те, що продавець діє не в торговельних, ділових чи професійних інтересах, або представлення продавцем себе як споживача. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції. При встановленні того, чи містить підприємницька практика елементи примусу, докучання або неналежного впливу, до уваги береться: 1) час, характер та повторюваність пропозицій щодо придбання продукції; 2) вживання образливих або загрозливих висловів; 3) використання тяжкої для споживача обставини, про яку продавцю або виконавцю було відомо, для впливу на рішення споживача; 4) встановлення обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, включаючи положення про право споживача розірвати договір або замінити продукцію чи укласти договір з іншим суб`єктом господарювання; 5) загроза здійснити незаконні або неправомірні дії. Як агресивні забороняються такі форми підприємницької практики: 1) створення враження, що споживач не може залишити приміщення продавця (виконавця) без укладення договору або здійснення оплати; 2) здійснення тривалих та/або періодичних візитів до житла споживача, незважаючи на вимогу споживача про припинення таких дій або залишення житла; 3) здійснення постійних телефонних, факсимільних, електронних або інших повідомлень без згоди на це споживача; 4) вимога оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання. Перелік форм агресивної підприємницької практики не є вичерпним. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Суб`єкти господарювання, їх працівники несуть відповідальність за нечесну підприємницьку практику згідно із законодавством. В ході розгляду справи судом не встановлено, що відповідачкою, якою здійснювалась підприємницька практика, було введено позивачку в оману, надано споживачеві неправдиву чи неповну інформацію стосовно товару або ж взагалі не надано. Також не встановлено й наявність елементів агресивної підприємницької практики. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів ведення відповідачкою нечесної підприємницької практики в ході виконання укладеного із позивачкою договору. Отже, судом не встановлено ведення відповідачкою нечесної підприємницької практики. Частиною 2 статті 679 ЦК України передбачено, що якщо продавцем надані гарантії щодо якості товару, продавець відповідає за його недоліки, якщо він не доведе, що вони виникли після його передання покупцеві внаслідок порушення покупцем правил користування чи зберігання товару, дій третіх осіб, випадку або непереборної сили. Вищевказана норма кореспондується із ч. 14 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів». Недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред`являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем). З наведеного вбачається, що тягар доказування причин виникнення недоліку товару під час гарантійного строку покладений на продавця, який наділений правом організації проведення відповідної експертизи товару. Вимоги споживача до продавця не підлягають задоволенню, якщо продавець доведе, що недоліки виникли після передачі продукції споживачеві внаслідок порушення ним встановлених правил використання, зберігання чи транспортування або дій третіх осіб. При цьому доказом вини споживача може бути проведена експертиза продукції з цього питання. Споживач має право оскаржити таку експертизу. З матеріалів справи не вбачається, що продавцем була направлена пропозиція позивачці щодо проведення експертизи з метою встановлення причин виникнення недоліків. Водночас, заміна продавцем придбаного позивачкою телефону на інший, вказує на визнання продавцем наявності істотного недоліку проданого товару. Той факт, що недоліки повернутого позивачкою товару для обміну наявні з вини споживача, не доведено. Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на належну якість продукції та обслуговування. Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо споживачу реалізовано продукцію, яка є неналежної якості. Таким чином, зважаючи на реалізацію продавцем позивачці товару неналежної якості, її права як споживача були порушені. Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Встановлені судом обставини на переконання суду призвели до спричинення позивачці моральної шкоди, яка виразилася в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку із порушенням її прав як споживача внаслідок реалізації їй товару неналежної якості. Отже, судом встановлено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачки. Судом враховано характер моральних страждань [PERSON] , глибину її психічних переживань (страждань), тривалість негативних наслідків (страждань). Судом прийнято до уваги, що відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивачка не зазнала страждань, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано. Психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення відповідачкою прав позивачки, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння їй моральної шкоди. При цьому, судом прийнято до уваги, що рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Суд звертає увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення. Згідно з ч. 1 - ч. 4, ч. 6 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно з ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загально людських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на Рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Тому, враховуючи вищезазначене, беручи до уваги характер моральних страждань, які перенесла позивачка, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками придбання товару неналежної якості, поведінку продавця під час вирішення претензій позивачки у зв`язку із придбанням нею товару неналежної якості, відношення відповідачки до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 2 000, 00 гривень, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони за даних обставин. Отже, враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивачки шляхом стягнення на її користь із відповідачки моральної шкоди в розмірі 2 000, 00 гривень. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідачки на користь позивачки: сплачених коштів за телефон Apple iРhone 13 128Gb кольору Pink коштів в сумі 38 339, 00 гривень та за телефон Apple iРhone 11 64Gb пурпурового кольору в сумі 3 534, 00 гривень; коштів за придбане страхування на 12 місяців в сумі 1 649, 00 гривень; неустойки в сумі 44 089, 85 гривень; поштових витрат на направлення претензії в сумі 65, 00 гривень; моральної шкоди в сумі 3 000, 00 гривень - слід відмовити, враховуючи їх необґрунтованість та недоведеність належними, допустимими та достовірними доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України, які б були достатніми, в розумінні ст. 80 ЦПК України, для задоволення позову в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Позивачка при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору за подачу позову на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, враховуючи вищевказане та положення ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 23, 20 гривень пропорційно розміру задоволених позовних вимог (2, 16 %). У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати, крім судового збору, складаються й з витрат, пов`язаних з розглядом справи. До ухвалення рішення у справі ні позивачка, ні відповідачка не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України). Отже, доказів понесення сторонами по справі інших судових витрат суду не надано. На підставі викладеного та

Outcome: partial