Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява [PERSON] до\~ [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що 19.07.2013 позивачка уклала з відповідачем шлюб, зареєстрований ВДРАЦС по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис №153, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У шлюбі у сторін народилась дитина- [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Зазначає, що приблизно з 01.05.2023 сімейне життя між сторонами погіршилось, спільне проживання припинилось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Фіксуваня судового процесу технічними засобами не здійснювалась згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 19 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 153. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Позивачем зазначається, що претензій щодо визначення місця проживання дитини сторони не мають. Позивачем зазначено, а відповідачем не заперечується та не спростовано, що сім`я остаточно розпалась, її збереження неможливе та недоцільне. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, враховуючи, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно із ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Розв`язуючи питання розподілу судових витрат між сторонами суд виходить з вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, за якими судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, приймаючи до уваги позицію позивача, яка не просить суд стягнути з відповідача сплачений нею за подання до суду даної позовної заяви судовий збір, суд вважає, що судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: approved