Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про вселення у житловий будинок. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з 03 березня 2011 року по теперішній час його місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Власником вказаного житлового будинку є відповідач [PERSON] . Також позивач зазначає, що він вселився в спірне житло після укладення шлюбу з [PERSON] , дочкою власника будинку. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2022 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] виселила його з житлового будинку, внаслідок чого він був змушений оселитись у товариша. Позивач вважає, що оскільки він проживав у спірному житловому будинку більше десяти років, то має право й надалі користуватись цим житлом. На підставі наведеного позивач [PERSON] просить вселити його в житловий будинок [ADDRESS] . Ухвалою від 17 жовтня 2023 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 31 жовтня 2023 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , третя особа з самостійними вимогами щодо предмета спору [PERSON] , до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Ухвалою суду від 16 січня 2024 року в прийнятті вищевказаної зустрічної позовної заяви відмовлено. Ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати та занесеною секретарем судового засідання до протоколу підготовчого засідання від 16 січня 2024 року, закінчено підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 13 лютого 2024 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли письмові пояснення. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач [PERSON] зазначає, що позивач об`єктивно не підтвердив доказами обставин, на які він покликається. Зокрема, справа не містить доказів того, що позивача протиправно було виселено з житла за місцем його реєстрації та доказів того, що йому чиняться будь-які перешкоди в користуванні цим житлом. На думку відповідача, позов [PERSON] має штучний характер, що свідчить про його недобросовісну поведінку. Також відповідач повідомляє, що [PERSON] добровільно залишив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , оскільки почав фактично проживати без реєстрації шлюбу з іншою жінкою, з якою мав стосунки ще до розірвання шлюбу з нею. На підставі наведеного відповідач [PERSON] просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, суду повідомив, що після розірвання шлюбу з [PERSON] він був змушений покинути житло за адресою: [ADDRESS] , оскільки колишня дружина попросила забрати його речі з будинку. Зі слів позивача таку вимогу відповідача [PERSON] він отримав у вигляді sms-повідомлення. Наразі він винаймає житло у свого знайомого в смт. Торчин. Позивач вважає, що відповідачі протиправно виселили його з житла, однак які саме протиправні дії відповідачі вчиняли відносно нього позивач назвати не може. Також позивач суду повідомив, що він після того як покинув спірне житло жодного разу не намагався до нього повернутись, а тому не знає чи будуть йому чинити перешкоди відповідачі в користуванні цим житлом. Упродовж тривалого часу він не бачився з відповідачами та не спілкувався з ними, інколи він приїздив до будинку з метою побачитись з дітьми, жодних перешкод у цьому йому не було. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, у своїх письмових поясненнях відповідач просить розгляд справи здійснювати без її участі та без участі відповідача [PERSON] . Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з таких підстав. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Суд установив, що позивач [PERSON] з 03 березня 2011 року має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Наведене підтверджено витягом з реєстру територіальної громади Торчинської селищної ради від 21 серпня 2023 року (а. с. 4). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] також зареєстровані за вищевказаною адресою (а. с. 10). Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, [PERSON] зазначає, що він вселився в спірне житло як член сім`ї власника помешкання після одруження з [PERSON] . Відповідач [PERSON] - це батько [PERSON] та є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Суд ураховує, що позивач не надав доказів на підтвердження права власності відповідача [PERSON] щодо спірного житлового будинку. Однак, до своєї зустрічної позовної заяви відповідач [PERSON] додає копію договору купівлі-продажу від 08 січня 1988 року, відповідно до умов якого [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 червня 2006 року, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 листопада 2022 року шлюб між ними розірвано (а. с. 6). Предметом спору в цій справі є вселення колишнього члена сім`ї власника будинку (колишнього чоловіка) до житла, в якому зареєстроване його місце проживання. Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ухвалюючи рішення в цій справі, суд ураховує, що [PERSON] не надав доказів та не довів, що відповідачі вчиняли будь-які протиправні дії щодо позбавлення його права користування житлом. Докази протиправного виселення позивача з житла в справі відсутні. Особисті пояснення позивача в судовому засіданні та письмові пояснення відповідача [PERSON] в своїй сукупності дають підстави для висновку, що [PERSON] спочатку покинув місце проживання в спірному житлі, а згодом забрав всі свої речі з цього помешкання внаслідок погіршення подружніх відносин з [PERSON] . Позивач підтверджує, що з часу зміни свого фактичного місця проживання він не вживав жодних дій, спрямованих на вселення до житлового будинку за місцем реєстрації. У судовому засіданні позивач не зміг належним чином сформулювати мети звернення до суду та пояснити для чого йому потрібне рішення суду про вселення та чи має він дійсний намір проживати за місцем реєстрації. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно з пунктом 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Подібний за змістом висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України). З врахування вищенаведених норм процесуального закону щодо обов`язку позивача довести ті обставини, на які посилається, суд звертає увагу, що до позовної заяви додано 3 письмових докази: 1) витяг з реєстру територіального громади про місце реєстрації; 2) витяг з реєстру територіального громади про склад зареєстрованих осіб у житловому будинку; 3) рішення суду про розірвання шлюбу. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed