Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

У листопаді 2020 року представник позивача за довіреністю - [PERSON] звернувся до Московського районного суду м. Харкова з позовом у якому просить розірвати договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Барвено Н.І. 31.08.2017 за реєстровим №3773. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . У зв`язку з потребою у сторонньому догляді та матеріальному забезпеченні позивач 31.08.2017 уклала з відповідачем по справі - [PERSON] договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Барвено Н.І. за реєстровим №3773. За вказаним договором [PERSON] передала, а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] , взамін чого набувач зобов`язався забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. Так, відповідно до умов вказаного договору відповідач зобов`язався зокрема сплачувати комунальні платежі по квартирі [ADDRESS] , а також утримувати [PERSON] фінансово. Однак, після підписання договору довічного утримання відповідач не у повному обсязі виконував свої зобов`язання, виплати проводились після неодноразових нагадувань та у меншому розмірі ніж це було перебачено договором, а комунальні послуги сплачувались частково. У зв`язку із збільшенням витрат на продукти харчування та ліки позивач зверталась до відповідача з проханням про збільшення грошового забезпечення, однак отримала відмову. Наразі її догляд здійснює соціальний працівник та друзі. За вказаних обставин позивач вважає, що є підстави для розірвання договору довічного утримання. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2020 відкрито провадження у цивільній справі. Розгляд справи вирішено здійснювати у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 25.05.2021 задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову. Накладено заборону вчиняти будь-які дії спрямовані на відчуження квартири [ADDRESS] . Згідно розпорядження Верховного суду України від 08.03.2022 № 2/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова було змінено на Октябрський районний суд м. Полтави. 20.09.2022 Московським районним судом м. Харкова цивільну справу №643/18265/20 передано за підсудністю до Октябрського районного суду м. Полтави. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 26.04.2023 прийнято до провадження та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд у порядку спрощеного позовного провадження. Розпорядженням голови Верховного Суду від 17.11.2022 №65 «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» територіальну підсудність судових справ Московського районного суду м. Харкова відновлено з 23 листопада 2022 року. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 22 травня 2023 року цивільну справу №643/18265/20 передано за підсудністю на розгляд до Московського районного суду м. Харкова. Вказана справа надійшла до Московського районного суду м. Харкова 20.07.2023 та відповідно до протоколу автоматизованого розподілу була передана до провадження судді Московського районного суду м. Харкова Осадчого О.В. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.07.2023 справу №643/18265/20 прийнято до провадження. Розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті. Відповідач не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву, жодних заяв чи клопотань з приводу даного позову під час підготовчого судового засідання не заявляв. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.10.2023 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 26.12.2023 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - адвоката Йовдій Д.В. про залишення позовної заяви без розгляду. Представник позивача - адвокат Крамаренко В.П. подав заяву у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив розглянути справи без його та позивача участі. Відповідач та його представник у судові засідання не з`являлись про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. Представником відповідача - адвокатом Цисар І.О. (при перебуванні справи у провадженні минулого складу суду) подано відзив на позовну заяву у якому він просив залишити позовні вимоги без задоволення, а також клопотання про об`єднання матеріалів справи та про виклик та допит свідків. Щодо поданих 08.11.2021 (іншому складу суду) клопотань про об`єднання матеріалів справи та про виклик та допит свідків, суд зауважує, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. З метою виконання завдань цивільного судочинства, та сприянню учасникам судового процесу в реалізації ними своїх прав, судом вирішено розглядати дану справу у порядку загального судового провадження, призначено підготовче засідання та встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи. Разом з цим, під час підготовчого судового провадження сторона відповідача не підтримала подані 08.11.2021 (іншому складу суду) клопотання про об`єднання матеріалів справи та про виклик та допит свідків, та не подавала жодних інших клопотань чи заяв, у зв`язку з чим відповідні клопотання не розглядались даним складом суду, оскільки у даному випадку, суд фактично позбавлений можливості дійти висновку про актуальність заявлених раніше клопотань. Так з моменту звернення до суду з відповідними клопотаннями до надходження даної справи до провадження судді Московського районного суду м. Харкова Осадчого О.В. минув значний час, а у суду відсутні актуальні дані щодо свідків та стадії розгляду справи, з якою сторона відповідача вважала об`єднати дану справу. При цьому, суд надав сторонам всі можливості для реалізації своїх прав, які, відповідно цивільного судочинства, здійснюються на засадах диспозитивності . У відзиві на позовну заяву, поданому 08.11.2021 (іншому складу суду) представник відповідача адвокат Цисар І.О. просив залишити позовні вимоги без задоволення. Вказував, що 31.08.2017 між позивачем - [PERSON] та відповідачем [PERSON] , в особі представника [PERSON] укладено договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Барвено Н.І. за реєстровим №3773. За умовами вказаного договору [PERSON] передала, а [PERSON] отримав у власність квартиру [ADDRESS] . У свою чергу [PERSON] зобов`язався сплатити [PERSON] одноразовий платіж у розмірі 55 000 грн., здійснювати на її користь щомісячні платежі у розмірі 1000 грн., оплачувати всі комунальні послуги, у разі настання смерті [PERSON] здійснити її поховання. Також договором передбачено довічне право проживання [PERSON] у вказаному житловому приміщенні. Наголошував, що [PERSON] добросовісно та пунктуально виконував свої зобов`язання, про що свідчить відсутність будь - яких претензій, пропозицій про зміну умов договору, скарг або будь-яких інших звернень від позивача на протязі дії договору з 2017 по 2020 роки, про що також свідчать копії платіжних доручень про сплату [PERSON] щомісячних платежів, а також квитанції про сплату комунальних послуг, починаючи з вересня 2017 по день подання відзиву. Доказів про те, що [PERSON] зверталась до [PERSON] з вимогою про внесення змін до договору щодо сплати щомісячних платежів та їй було відмовлено матеріали справи не містять. Докази того, що [PERSON] не усвідомлювала, який саме правочин укладає та на що конкретно вона може розраховувати також не надані. Зауважив, що з 2018 року, тобто з моменту коли разом з позивачем незаконно посилився її син зі своєю сім`єю, у помешканні позивача змінились замки, був відключений стаціонарний телефон та дзвінок на вхідних дверях. Саме з цього моменту у [PERSON] почали виникати проблеми у виконанні ним умов договору з довічного утримання [PERSON] . Так, [PERSON] втратив можливість провідувати та спілкуватись з [PERSON] , яка несподіано для нього почала відмовлятись від отримання передбачених договором щомісячних платежів. Така поведінка відчужувача спричинена незаконними діями психологічного та фізичного характеру на неї з боку її сина, з метою спонукання розірвати договір довічного утримання без об`єктивних для цього підстав, який на думку представника [PERSON] не ініціювала. Посилався на те, що в рамках судової справи №643/4445/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, [PERSON] звернулась до суду з нотаріально завіреною заявою у якій повідомила про те, потерпає від дій відповідачів та підтримала позовні вимоги. Також повідомила про те, що саме через те, що її близькі її покинули вона уклала договір довічного утримання з [PERSON] . З приводу утисків з боку її родичів [PERSON] також зверталась про допомогу до громадських організації, де вказала, що всі негаразди почались після вселення у 2018 році до квартири її родичів, що і слугувало підставою для звернення до суду з вищевказаним позовом. Посилався на те, що саме на відчужувача покладено обов`язок довести факт порушення набувачем своїх обов`язків за договором. Разом з цим, позовна заява не містить належних та допустимих доказів на підтвердження неналежного виконання [PERSON] умов договору, які дають підстави для його розірвання. У позовній заяві містяться лише припущення представника позивача про порушення зобов`язань, що не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] виконував умови договору сумлінно, за виключенням часу, коли йому почали всіляко перешкоджати у його виконанні. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що 31.08.2017 між [PERSON] (Відчужувач) та [PERSON] (Набувач), від імені якого діяв [PERSON] , було укладено Договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Барвено Н.І. 31.08.2017 за реєстровим №3773 (далі - Договір), відповідно до п. 1, 2 якого Відчужувач передає у власність, а Набувач отримує у власність належну Відчужувачу на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] зобов`язується довічно фінансово Відчужувача на умовах цього Договору. За умовами п. 7 Договору Набувач зобов`язується довічно фінансово утримувати Відчужувача, тобто забезпечувати грошовими ресурсами для задоволення його життєвих потреб. Сторони домовились, що грошове утримання загалом складається з: а) первинного одноразового платежу у розмірі 55000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) гривень та б) щомісячних платежів у розмірі 1000,00 (одна тисяча гривень на місяць. Сторони домовилися, що щомісячне грошове утримання буде надаватися Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. Набувач, відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України, зобов`язаний щомісячно разом з щомісячним грошовим утримання або окремо сплачувати комунальні послуги за вказану у пункті Договору квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг у строк з урахуванням фактичної дати отримання Відчужувачем/Набувачем квитанції на сплату комунальних послуг, незалежно від того, з ким вони укладені (Набувачем чи ВІДЧУЖУВАЧЕМ) Якщо відповідні договори про надання комунальних послуг укладені з Відчужувачем - грошові кошти на оплату комунальних послуг повинні щомісячно надаватись Набувачем Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, або готівкою під розписку. До оплачуваних щомісячних витрат на комунальні послуги належать: послуги ЖЕК по утриманню будинку, плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (в обсязі: гаряча вода до 4 куб.м., холодна вода до 4 куб.м, у разі наявності лічильників) та електроенергії в обсязі до 150 кВт год, абонентська плата за телефоном (крім міжнародних, міжміських розмов з абонентами мобільного зв`язку), за послуги соціального пакету кабельного телебачення та оплата домофону. Якщо на момент укладення цього Договору Відчужувач не користувався якимось видом вищезазначених послуг, а згодом почав ними користуватись, він зобов`язаний протягом п`яти календарних днів письмово повідомити про це Набувачу. У випадку зміни тарифів на вищезазначені послуги Відчужувач зобов`язаний письмово повідомити по це Набувача протягом 10 днів з дня отримання ним квитанцій з новими тарифами. У випадку несвоєчасного повідомлення Відчужувачем про зміну тарифів Набувач не несе відповідальності за виникнення заборгованості за відповідний місяць по сплаті комунальних послуг. Сторонам роз`яснено зміст п.2 статті 749 Цивільного кодексу України, і з огляду на це Сторони домовилися, що у випадку виникнення, в майбутньому, потреби забезпечення Відчужувача іншими видами матеріального забезпечення чи догляду, Відчужувач самостійно, на свій розсуд, несе всі витрати на ці види забезпечення в межах коштів первинного одноразового платежу та щомісячних платежів, отриманих за умовами цього Договору. Набувач зобов`язується здійснити поховання Відчужувача квартири після його смерті або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання, у разі неможливості здійснити поховання Набувачем самостійно. Пунктом 8 Договору Сторони узгодили, що щомісячне грошове утримання буде щомісячно виплачуватись Набувачем на користь Відчужувача, починаючи з моменту укладання цього Договору до 10 числа поточного місяця, поштовим переказом за адресою: [ADDRESS] , або готівкою на руки під розписку або розрахунковий рахунок, відкритий на ім`я [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . У випадку зміни способу отримання щомісячного грошового утримання Відчужувач зобов`язаний вчасно (за п`ятнадцять днів до сплати наступного платежу) в письмовій формі повідомити про це Набувача за адресою: [ADDRESS] . Сума грошового щомісячного утримання підлягає індексації. Сума індексації нараховується щорічно в лютому місяці чергового року за попередній рік з урахуванням річного індексу інфляції споживчих цін за інформацією Державної служби статистики України та сплачується Набувачем на користь Відчужувача та повинна витрачатись Відчужувачем на цілі задоволення його життєвих потреб, передбачені п.7 Договору. Несвоєчасна оплата індексації не порушенням істотних умов договору. Згідно пункту 9 Договору Сторонами узгоджено, що первинний одноразовий грошовий платіж відповідно до п.7 Договору визначено Сторонами з спільною згодою у розмірі 55000,00 (п`ятдесят п`ять тисяч гривень 00 копійок) гривень, яку одержувач отримав повністю від Представника Набувача перед підписанням цього договору вказаний первинний грошовий платіж не підлягає перегляду та не індексується. Цей платіж повинен витрачатися Відчужувачем на цілі задоволення його життєвих потреб передбаченні п.7 Договору Представник Набувача гарантує, що Відчужувач залишає за собою довічне право на проживання у вказаній квартирі, Відчужувач не має права вселяти та реєструвати в квартиру інших осіб (п.11 Договору). За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Правова природа договору довічного утримання має ознаки, які не притаманні для переважної більшості зобов`язальних правовідносин. Такий вид договору укладають, здебільшого самотні люди похилого віку, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснити свої життєві потреби. Відтак змушені укладати такі договори, та передавати у власність своє житло, як правило - стороннім особам. Натомість, очікуючи від цього - поваги, турботи, допомоги, піклування, а найголовніше - небайдужості. Статтею 751 ЦК України передбачено, що матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом. За змістом пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України). Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18). Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20). Звертаючись до суду з даним позовом сторона позивача вказувала на те, що відповідач неналежним чином виконували взяті на себе зобов`язання за Договором довічного утримання. Так, щомісячні виплати проводились після неодноразових нагадувань та не у повному обсязі, а комунальні послуги сплачувались неналежним чином, що ставили під загрозу відключення комунальних послуг. При укладенні договору довічного утримання позивач розраховувала на те, що буде отримувати сторонній догляд у вигляді придбання продуктів харчування, ліків, допомоги у догляді за квартирою, прибиранні, пранні, приготуванні їжі тощо. Однак всі ці послуги не можуть бути замінені сплатою однієї тисячі гривень на місяць. У зв`язку з цим вона зверталась до відповідача з проханням збільшити їй грошове забезпечення, однак їй було відмовлено у такому проханні. Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року зазначено, що хоча стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Суд вважає необґрунтованими доводи сторони позивача про те, що при укладенні Договору довічного утримання позивач розраховувала на те, що буде отримувати сторонній догляд у вигляді придбання продуктів харчування, ліків, допомоги у догляді за квартирою, прибиранні, пранні, приготуванні їжі тощо, з огляду на те, що умовами Договору передбачені чіткі умови його виконання, серед яких не містяться такого роду обов`язки. Матеріали справи також не містять відомостей про те, що позивач зверталась до відповідача з проханням збільшити грошове забезпечення для покриття витрат на її утримання чи змінити умови укладеного між ними Договору. У будь- якому випадку, якщо Відчужувач вважала, що обов`язки Набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити її іншими видами матеріального забезпечення та догляду, вона не була позбавлена у можливості ініціювати внесення до Договору відповідних змін та доповнень, що передбачено п.24 Договору, а у випадку незгоди Набувача - ініціювати відповідний позов. Більше того, у п.10 Договору Відчужувач засвідчує, що визначене Сторонами щомісячне грошове утримання є достатнім для матеріального забезпечення Відчужувача для задоволення його життєвих потреб та потребуватиме подальшого перегляду Сторонами. У зв`язку з цим вказані вище доводи позивача не заслуговують уваги. Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 Цивільного кодексу України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19. У постанові від 13.05.2021 у справі № 752/818/17 Верховний Суд зазначив, що саме відповідач у випадку належного виконання умов договору має можливість надати відповідні докази цього, оскільки позивач у такому випадку позбавлений об`єктивної можливості надати докази невиконання умов договору, оскільки відсутність дій свідчить про відсутність доказів на підтвердження їх вчинення. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказував, що наведені у позові обставини є надуманими та не відповідають дійсності. Наголошував, що [PERSON] добросовісно та пунктуально виконував свої зобов`язання, про що свідчить відсутність будь - яких претензій, пропозицій про зміну умов договору, скарг або будь-яких інших звернень від позивача на протязі дії договору з 2017 по 2020 роки. В обґрунтування належного виконання умов Договору посилався на платіжні доручення про сплату [PERSON] щомісячних платежів, а також квитанції про сплату комунальних послуг, починаючи з вересня 2017 по день подання відзиву. Разом з цим, до суду не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач у повному обсязі та належним чином виконував умови п. 7, 8 Договору, а саме щодо сплати комунальних послуг та щомісячних платежів у розмірі одна тисяча гривень на користь Відчужувача. Відповідні платіжні доручення про перерахування грошових коштів чи розписки про їх отримання Відчужувачем до матеріалів справи долучені не були, відтак відповідачем належним чином не підтверджено виконання Договору у цій частині. Посилання представника відповідача на те, що родичами Відчужувача створювались умови, які утруднили Набувачу можливість належним чином виконувати умови Договору, зокрема через незаконні дії психологічного та фізичного характеру на [PERSON] з боку її сина, внаслідок яких [PERSON] був позбавлений у можливості провідувати та спілкуватись з [PERSON] , яка у подальшому почала відмовлятись від отримання передбачених договором щомісячних платежів не заслуговують на увагу, оскільки Набувач не був позбавлений у можливості перераховувати щомісячне грошове утримання Відчужувачу шляхом банківського або поштового переказу, що сторони узгодили у п.7 Договору. Більше того п.10 Договору визначено, що при надходженні грошового переказу на поштове відділення за місцем проживання Відчужувача коштів відповідно до п.7, п.8 цього Договору, зобов`язання Набувача за цим Договором за відповідний місяць вважаються виконаними в повному обсязі. Також слід зазначити, що умовами Договору не передбачено відвідування Відчужувача. Тобто, судом встановлено, що Набувач не мав обов`язку провідувати Відчужувача, та мав можливість виконувати умови Договору щодо сплати комунальних платежів та грошового утримання Відчужувача шляхом банківського або поштового переказу. Разом з цим, жодних доказів на підтвердження своєчасної та повної сплати цих платежів відповідач не надав. Слід зауважити, що постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2019 року в справі № 759/501/17 (провадження № 61-14554св18) зроблено висновок, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій». Таким чином, для розірвання вказаного договору з вказаних підстав достатньо встановлення факту неналежного виконання набувачами умов договору. Вина, тобто підстави з яких набувачі неналежним чином виконували умови вказаного договору значення не має (постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 310/5175/15-). Тобто обставини, перешкоджання сторонніми особами належного виконання умов Договору, на які посилається Набувач, у даному випадку значення не мають. При цьому відповідач не був позбавлений у можливості звернутись до правоохоронних органів з відповідною заявою щодо неправомірних дій цих осіб. Також судовим розглядом встановлено, що під час дії Договору довічного утримання за квартирою [ADDRESS] утворилась заборгованість за комунальні послуги, що підтверджується долученими до позову квитанціями та повідомленнями (претензіями) про сплату заборгованості. Так відповідно до долучених квитанцій, за квартирою [ADDRESS] , утворилась заборгованість за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, а саме станом на: 01 жовтня 2020 - 797, 40 грн. (сплачено за жовтень 286, 07 грн.); 01 листопада 2020 - 797, 30 грн.; 01 грудня 2020 - 798, 41 грн.; 01 січень 2021 - 1072, 19 грн.; 01 лютого 2021 - 1360, 27 грн. У зв`язку з утворенням заборгованості за послуги з теплопостачання за вказаною адресою у розмірі 14 117,37 грн., станом на 08.01.2021, КП «ХТМ» направило власнику (користувачу) квартири повідомлення про необхідність проведення оплати вказаної суми. Також, через наявність заборгованості за послуги з централізованого водопостачання та центрального водовідведення за вказаною адресою, КП «ХВК» направило споживачу [PERSON] повідомлення з попередженням про відключення у разі несплати заборгованості у розмірі 1708,60 грн., яка утворилась станом на 19.11.2019. Окрім цього, у матеріалах міститься письмова претензія КП «ХВК» про необхідність сплати боргу за надані послуги у розмірі 3289, 22, яка утворилась станом на 14.12.2020. Слід зауважити, що Набувач не був позбавлений у можливості звернутись до відповідних комунальних установ з метою з`ясування наявності заборгованості за надані послуги та погасити її, що б свідчило про належне виконання умов Договору. Разом з цим, незважаючи на зазначення у відзиві про добросовісне виконання умов Договору, стороною відповідача належним чином не спростовані доводи позивача про несвоєчасну та неповну сплату за надані комунальні послуги. З урахуванням вищенаведеного, встановивши неналежне виконання відповідачем своїх обов`язків за Договором довічного утримання, які є конкретно визначеними, а також доведеність факту порушення його істотних умов, а саме: несплату щомісячної матеріальної допомоги позивачу, розмір якої встановлений умовами договору, а також комунальних платежів, суд дійшов висновку про наявність достатніх правових підстав для розірвання вказаного правочину на підставі ст. ст. 651, 755 Цивільного кодексу України. Враховуючи вищевикладені обставини суд вважає заявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У матеріалах справи є квитанції щодо оплати позивачем судового збору за подачу позову - 840,80 грн., а також за заяву про забезпечення позову - 908,00 грн. Слід зауважити, що згідно вимог ст.4 ЗУ "Про судовий збір" за подачу до суду заяви про забезпечення позову справляється судовий збір у розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Заява про забезпечення позову була подана у 2021 році. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2021 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становив 2270,00 грн. Таким чином, судовий збір, що підлягав сплаті позивачем за подачу заяви про забезпечення позову за ставкою 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, становив 454,00 грн. З огляду на викладене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви у розмірі 840,80 грн., а також за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 454,00 грн., що у загальному розмірі становить 1294,40 грн. При цьому, суд роз`яснює, що відповідно до п.1 ч.1 ст.7 ЗУ "Про судовий збір" у разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Outcome: approved