Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

23 січня 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2211/97 від 29 грудня 1997 року, укладений на Одеській Новій Біржі купівлі квартири [ADDRESS] . В обгрунтування позову позивач посилається на те, що 29 грудня 1997 року на Одеській Новій Біржі був укладений договір купівлі-продажу № 2211/97 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] . [PERSON] під час продажу квартири діяла від свого імені та від імені та в інтересах її неповнолітньої дочки [PERSON] . З того часу позивач, як власник вищевказаного майна володіє і користується ним. 10.10.2023 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав. В грудні 2023 року [PERSON] звернувся до нотаріуса з метою продажу вказаної квартири, але нотаріус відмовив позивачу в оформленні договору купівлі-продажу, мотивуючи тим, що під час укладення договору купівлі-продажу на Одеській Новій Біржі стороною правочину була неповнолітня особа. На теперішній час для реалізації свого права власності [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 24 січня 2024 року відкрито провадження у справі. 07.02.2024 року до канцелярії суду надійшов Відзив на позовну заяву, в якому представник Одеської міської ради Бутрик А.О. просила відмовити у задоволенні позову. 20.02.2024 року до канцелярії суду надійшла заява представника Одеської міської ради Бутрик А.О. про розгляд справи за відсутності відповідача, в якій також представник просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пред`явленням його до неналежного відповідача. 23.02.2024 року до канцелярії суду надійшла Відповідь на відзив, в якій представник позивача [PERSON] зазначила, що після продажу квартири [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] більше ніколи не спілкувалися з позивачем. Знайти відомості про них позивачу не вдалося. Вважаючи, що за вказаним договором здійснився перехід права власності на нерухоме майно, яке знаходить в м. Одесі, позивач вказав відповідачем Одеську міську раду. Також представник позивача просила розглянути справу по суті без участі в судовому засіданні позивача та його представника. У судове засідання, призначене на 23.02.2024 року, учасники процесу не з`явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 29 грудня 1997 року на Одеській Новій Біржі був укладений договір купівлі-продажу № 2211/97 між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , згідно якого [PERSON] купив квартиру номер [ADDRESS] . [PERSON] під час продажу квартири діяла від свого імені та від імені та в інтересах її неповнолітньої дочки [PERSON] . 10.10.2023 року [PERSON] зареєстрував своє право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав. Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже,\~стаття 15 ЦК України\~визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Указаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого\~вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої\~статті 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга\~статті 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являєтьсядо нього. Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша-третя\~статті 51 ЦПК України). Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач пред`явив позов до Одеської міської ради, посилаючись на те, що після продажу квартири за договором, що є предметом спору, [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] більше ніколи не спілкувалися з позивачем та знайти відомості про них позивачу не вдалося. Однак, суд не враховує такі посилання представника позивача, так як своїм правом бути присутнім у судовому засіданні останній не скритсався, з будь-якими клопотаннями про витребування доказів до суду не звертався. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному\~ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у цій справі належними відповідачами є: [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Розглядаючи справу суд ураховує, що цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах змагальності і диспозитивності. Згідно з ч. 1, ч. 3\~ст. 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Діюче цивільне процесуальне законодавство України не передбачає можливості заміни відповідача або залучення іншої особи як співвідповідача за ініціативою суду без відповідного клопотання позивача. Отже, позивач наділений правом самостійно визначитися зі своїми матеріально-правовими вимогами до тієї чи іншої особи, яка, на думку позивача, повинна відповідати за позовом, а\~суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, лише сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, згідно з п. 4 ч. 5 ст.12ЦПК України. Однак суд вважає, що таке сприяння не повинно зводитись до самостійного вирішення судом питань щодо вчинення стороною у справі тих чи інших процесуальних дій, якщо за законом їх ініціатором може бути сторона у справі, а не суд. Таким чином, оскільки позов заявлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, і клопотання про заміну відповідача позивачем не заявлено, в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~у разі відмови в задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed