Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

13.12.2023 року до суду звернувся представник: адвокат Шкабуро О.В. в інтересах [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позові посилалися на те, що 06.12.2019 року Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , яка є громадянкою Королівства Марокко , про що зроблено актовий запис № 548, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.12.2019 року. Після реєстрації шлюбу сторони проживали разом в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджуються договором оренди квартири від 05.01.2020 року, в якому орендарем виступала саме [PERSON] . Проте разом сторони прожили близько двох місяців, після чого припинили сімейне життя. Кожен з них має різні погляди на шлюб та сім`ю, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Дітей від шлюбу сторони не мають. З моменту припинення подружніх відносин між сторонами, позивач переїхав до власного зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відтак, з лютого 2020 року подружні відносини між сторонами були припинені. На теперішній час відповідач проти розірвання шлюбу категорично заперечує. За таких обставин подальше формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу та інтереси сторін, що мають істотне значення, протирічить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Примирення між ними неможливе, майнового спору між ними не має. Таким чином, оскільки сім`я фактично розпалась, позивач поновлювати сімейні стосунки з відповідачем не бажає, наголошуючи на розірванні шлюбу, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Прохали розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 06.12.2019 року; розглянути справу за відсутності позивача та його представника, не заперечували проти заочного розгляду справи. 12.01.2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено до розгляду по суті в судове засідання з викликом сторін. 20.02.2024 року в судове засідання позивач та його представник: адвокат Шкабуро О.В. не з`явилися, у позовній заяві прохали розгляд справи проводити без їх участі, не заперечували проти заочного розгляду справи. 20.02.2024 року в судове засідання відповідач не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить оголошення про виклик на офіційному сайті Судової влади України на 20.02.2024 року, поштове повідомлення повернуто до суду з відміткою «Адресат відсутній за вказаною адресою», будь-яких заяв чи клопотань до суду за увесь час знаходження справи на розгляді не надала, відзив на позов не подала, про причини неявки не повідомила. Відповідно ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України якщо відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. У зв`язку з наведеним, суд на підставі ч.4 ст.223, ст.280 ЦПК України, постановляє заочне рішення. Виходячи з положень ч.3 ст.211 ЦПК України суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні судового засідання за відсутності учасників процесу. Відповідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] в м. Оріхів Запорізької області народився позивач - [PERSON] , рнокпп [NUMBER] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] від 12.05.2014 року, виданий Шевченківським РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області. Позивач [PERSON] перебуває на військовій службі у Військовій частині [NUMBER] Міністерства оборони України, що підтверджується копією довідки №441 від 16.10.2023 року. [INFO] в м. Ужда Королівство Марокко народилася відповідач - [PERSON] , громадянка Королівства Марокко , що підтверджується матеріалами справи. Відповідач була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 26.10.2021 року по 10.01.2023 року, що підтверджується листом Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 18.12.2023 року. 06.12.2019 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис №548, після реєстрації шлюбу дружина прізвище не змінювала, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 06.12.2019 року Вознесенівським районним у м. Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області. Після реєстрації шлюбу сторони проживали разом в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджуються копією договору оренди квартири від 05.01.2020 року, в якому орендарем виступала саме [PERSON] . Дітей від шлюбу сторони не мають. Позивач посилається на те, що разом сторони прожили близько двох місяців, після чого припинили сімейне життя. Кожен з них має різні погляди на шлюб та сім`ю, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З моменту припинення подружніх відносин між сторонами, позивач переїхав до власного зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відтак, з лютого 2020 року подружні відносини між сторонами були припинені. На теперішній час відповідач проти розірвання шлюбу категорично заперечує. За таких обставин подальше формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу та інтереси сторін, що мають істотне значення, протирічить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Примирення між ними неможливе, майнового спору між ними не має. Таким чином, оскільки сім`я фактично розпалась, позивач поновлювати сімейні стосунки з відповідачем не бажає, наголошуючи на розірванні шлюбу, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Суд, задовольняючи позов, виходить з наступного: Так, відповідно ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно ч.1 ст.55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Крім того, з огляду на те, що відповідач [PERSON] є громадянкою Королівства Марокко , суд керується Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом». Так, згідно п.11 вказаного Листа « Розглядаючи справи про розірвання шлюбу, про визнання шлюбу недійсним, суду слід брати до уваги наступне. Право на шлюб визначається особистим законом кожної з осіб, які подали заяву про укладення шлюбу (стаття 55 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої він є (стаття 16 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Форма і порядок укладення шлюбу в Україні між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, а також між іноземцями або особами без громадянства визначаються правом України (стаття 56 Закону України "Про міжнародне приватне право"), тобто у такому випадку застосовуються вимоги Сімейного кодексу України (СК). Державна реєстрація шлюбу з іноземцем та особою без громадянства в Україні здійснюється відповідно до СК, з дотриманням вимог щодо законності перебування іноземця та особи без громадянства на території України, підтвердження його сімейного стану та ін. Дійсність шлюбу між громадянином України та іноземцем, шлюбу між громадянином України та особою без громадянства, укладених за межами України, визначається відповідно до статті 58 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу з іноземним елементом визначаються статтею 60 Закону України "Про міжнародне приватне право". Правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, тобто правом тієї держави, громадянами якої вони є одночасно, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі. Наприклад, якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Спільним особистим законом подружжя, які є громадянами України, незалежно від місця їхнього постійного проживання є право України, а тому розірвання шлюбу між ними здійснюється за законодавством України. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. У такому випадку вибір права обмежений лише правом особистого закону одного з подружжя без застосування частини другої статті 16 Закону України "Про міжнародне приватне право". Угода про вибір права припиняється, якщо особистий закон подружжя стає спільним (частини друга, третя статті 60 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Відповідно до статей 109 - 110 СК розірвання шлюбу за рішенням суду можливе як за спільною заявою подружжя, так і за заявою одного з подружжя ». Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у шлюбі з 06.12.2019 року, від якого спільних дітей не мають, разом сторони прожили близько двох місяців, після чого припинили сімейне життя. Кожен з них має різні погляди на шлюб та сім`ю, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. З моменту припинення подружніх відносин між сторонами, позивач переїхав до власного зареєстрованого місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Відтак, з лютого 2020 року подружні відносини між сторонами були припинені. На теперішній час відповідач проти розірвання шлюбу категорично заперечує. За таких обставин подальше формальне існування шлюбу обмежує особисту свободу та інтереси сторін, що мають істотне значення, протирічить ч.1 ст.51 Конституції України про добровільну згоду жінки та чоловіка на перебування в шлюбі. Примирення між ними неможливе, майнового спору між ними не має. Таким чином, оскільки сім`я фактично розпалась, позивач поновлювати сімейні стосунки з відповідачем не бажає, наголошуючи на розірванні шлюбу, подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Крім того, відповідно ч.1,8 ст.178 ЦПК України у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Так як відповідач відзив на позов не подала, в судове засідання не з`явилася, будь-яких заперечень суду не надала, то суд вирішує справу за наявними матеріалами. А тому позов підлягає задоволенню як такий, що ґрунтується на законі, підтверджений встановленими обставинами та наданими суду доказами.

Outcome: approved