Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, в якому просить: - встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] ; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , а саме: житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 49,50 кв.м. та житловою площею 38,50 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] , а [INFO] померла його мати [PERSON] , які за життя проживали за адресою: [ADDRESS] . Як спадкоємець за законом позивач бажає прийняти спадщину після смерті батьків, однак, перешкодою в цьому слугує відсутність документів, що посвідчують право власності покійних на спадкове майно у вигляді згаданого житлового будинку. З огляду на те, що в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх спадкових прав. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися, попередньо надали до суду заяву із вимогою провести розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, разом з тим засвідчив той факт, що він після смерті батьків у передбачені законодавством строки для оформлення своїх спадкових прав не звертався. Вислухавши позицію відповідача, врахувавши заяву представнка позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Дана правова позиція також закріплена в п.9 Інформаційного листа № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, в якому зазначено: «якщо спадщина відкрилась до набрання чинності ЦК, судам слід враховувати, що ст. 549 ЦК УРСР було визначено перелік дій, які свідчать про прийняття спадщини фактичний вступ у володіння та управління спадковим майно». Судом встановлено, що [INFO] в с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області помер [PERSON] , що вбачається із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 06.09.1996. Після смерті останнього відкрилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, чинного на час відкриття та оформлення спадщини після смерті [PERSON] , спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Судом встановлено, що померлий [PERSON] заповіту не залишав, а тому відкрилася спадщина за законом. Відповідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Встановлено, що на час відкриття спадщини спадкоємцями І черги за законом після смерті [PERSON] були: його дружина - [PERSON] та діти - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 того ж Кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено, що спадкоємиця [PERSON] в шестимісячний термін вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки постійно спільно проживала зі своїм чоловіком [PERSON] , після його смерті брала участь в організації поховання, розпоряджалася майном покійного, обробляла присадибну земельну ділянку, провела ремонт житлового будинку та увесь час доглядала за ним (а.с.14). За викладених обставин судом встановлені факти постійного проживання [PERSON] разом зі спадкодавцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини, а саме [INFO] та прийняття [PERSON] спадщини у вигляді спірного житлового будинку, після смерті [PERSON] [INFO] в м. Заставна Заставнівського району Чернівецької області померла [PERSON] . Відповідно до положень ч. 1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Спадкування за правом спадкової трансмісії в порядку переходу права на прийняття спадщини (ст. 1276 ЦК) застосовується, якщо спадкоємець був живим на час відкриття спадщини, проте помер, не встигнувши прийняти спадщину чи відмовитись від неї. Спадкування за правом спадкової трансмісії застосовується при спадкуванні як за законом, так і за заповітом. Як вбачається з матеріалів справи, спадкоємцем за заповітом, посвідченим 20.04.2000 секретарем Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Берладін М.В., після смерті [PERSON] є її внук [PERSON] , син позивача по справі, який від спадщини після смерті бабусі відмовився в нотаріальному порядку (а.с.64). Згідно матеріалів спадкової справи №50/2016, заведеної 19.04.2016 до майна померлої [INFO] [PERSON] , позивач є спадкоємцем майна померлої матері [PERSON] , яка як спадкоємець першої черги за законом фактично прийняла спадщину після її померлого чоловіка [PERSON] , однак не отримала свідоцтво про прийняття спадщини у зв`язку зі смертю, тому з урахуванням положень ст. 1276 ЦК України спадкове майно померлого спадкодавця [PERSON] в порядку спадкової трансмісії перейшло до її сина - позивача [PERSON] . Також встановлено, що 23.11.2020 син покійної [PERSON] - [PERSON] звернувся до нотаріальної контори із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті матері, в якій також вказав, що по питанню встановлення додаткового строку на прийняття спадщини звертатись не буде. Згідно ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З метою оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право власності на спадкове майно на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] , позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою, однак у видачі свідоцтва нотаріусом було відмовлено, оскільки ним не були надані належним чином оформлені документи, що посвідчують право власності на згадане майно, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 25.04.2023. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69. В інформаційному листi Вищого Спецiалiзованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ вiд 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» сказано, що записи у по-господарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки i споруди у порядку спадкування, оцiнюються у сукупності з iншими доказами, таким як: рiшення про оформлення права власностi громадян на будинки, технiчним паспортом на будiвлi, документами про вiдведення в установленому порядку земельних дiлянок пiд забудову тощо. В п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» зазначено, що право власності на житловий будинок, збудований громадянами на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Частинами 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Судом встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] , належав [PERSON] . Вказане підтверджується випискою з по господарської книги по особовому рахунку № [NUMBER] , з яких вбачається, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями та спорудами належав [PERSON] . З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок з погосподарськими будівлями, проте не зареєстрував його належним чином. Чого після його смерті не зробила і її спадкоємиця [PERSON] . Відповідно до другого абзацу пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку затвердженого Наказом від 19.03.2013р. №95 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема iз правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо iнше прямо не випливає iз закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України в разi вiдсутностi документів на право власності, власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Згідно відомостей, які наведені у технічному паспорті, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані по [ADDRESS] , побудовані у 1940 р. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних спадкових прав. На підставі викладеного та

Outcome: approved