Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Звернувшись до суду з цим позовом, представник позивача, адвокат Бровко О.О., зазначив, що заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2015 року (справа №205/3856/15-ц) позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року задоволено; стягнуто на користь Банку 32\~515,42 доларів США, що в еквіваленті становить 668\~517,04 грн. В ході розгляду цієї справи було встановлено, що з метою забезпечення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року позивачем укладено з АТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Каримовою Н.С., зареєстрований в реєстрі на номером 1401. Задля виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, АТ КБ «ПриватБанк» до Державної виконавчої служби було направлено виконавчий документ. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2023 року іпотекодержателем майна за договором іпотеки №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року є АТ КБ «ПриватБанк». Незважаючи на зазначене, представники АТ «АкцетБанк» стали телефонувати [PERSON] з метою стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги представники Банку обґрунтовували тим, що АТ КБ «ПриватБанк» відступив право вимоги за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року і за іпотечним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року. На вимогу представника позивача була надана копія Договору факторингу №1 від 01.07.2007 року про відступлення права вимоги за кредитними договорами до певних боржників, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» і АТ «АкцентБанк». Позивач просить визнати цей договір недійсним внаслідок його фіктивності в частині передачі права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року від АТ КБ «ПриватБанк» до АТ «АкцентБанк» з огляду на таке. Так, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2023 року іпотекодержателем за договором іпотеки №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року є АТ КБ «ПриватБанк». Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/3856/15-ц від 02.11.2015 року вказує на те, що позивач [PERSON] є боржником саме перед відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» і, що зміни кредитора не відбувалося. В Договорі факторингу №1 від 01.07.2007 року зазначено номер і дату кредитного договору та найменування позивача, але не зазначено, на яку суму АТ «АкцентБанк» отримав право вимоги за вказаним кредитним договором. Все це, на думку представника позивача, свідчить про те, що договір факторингу №1 від 01.11.2007 року має ознаки фіктивності і підтверджує відсутність реальних правових наслідків передачі права вимоги, тобто АТ «АкцентБанк» не набув ані права вимоги, ані права стягувача за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року. Представник позивача під час розгляду справи підтримав позов та просив задовольнити. Представник відповідача, АТ «Акцент-Банк» Омельченко Є.В. позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову, зазначивши, що 20.06.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і позивачем укладений кредитний договір №DNC0G1095200124 у розмірі 32\~515,42 дол. США зі сплатою відсотків. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем і ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір іпотеки, згідно якого [PERSON] передав в іпотеку нерухоме майно. 01.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ «АкцентБанк» укладено договір факторингу №1, відповідно до котрого проведено відступлення права вимоги по ряду кредитних договорів, одним з яких є кредитний договір №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] , і договір іпотеки від 20.06.2007 року, укладений між тими самими сторонами. Представник АТ «Акцент-Банк» також зазначив, що 01.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ «АкцентБанк» було укладено договір аутсорсингу №1.07, котрий фактично діяв до лютого 3017 року. За цим договором ведення всіх справ в судах здійснювали працівники ПАТ КБ «ПравтБанк», чим і пояснюється звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] у справі № 205/3856/15-ц. З огляду на зазначене, представник відповідача АТ «АкцентБанк» вважає позовні вимоги [PERSON] не доведеними. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений, неодноразово направляв на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи. Оригінал договору факторингу № 1 від 01.11.2007 року на виконання ухвали суду про витребування, для огляду в судовому засіданні, не надав. З`ясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.06.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладено кредитний договір №DNC0G1095200124 на суму 32\~515,42 дол. США зі сплатою відсотків. В забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором між позивачем і ЗАТ КБ «ПриватБанк» 20.06.2007 року укладений договір іпотеки. Встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.11.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року задоволено; стягнуто на користь Банку 32\~515,42 доларів США, що в еквіваленті становить 668\~517,04 грн. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2023 року іпотекодержателем майна за договором іпотеки №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року є АТ КБ «ПриватБанк». В матеріалах справи міститься копія повідомлення ЗАТ «АкцентБанк» на адресу [PERSON] , в котрому йдеться про відступлення права вимоги за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року на підставі договору факторингу від 01.11.2007 року. Зазначено, що іпотекодерждателем за договором іпотеки від 20.06.2007 року став ЗАТ «АкцентБанк»; останнє на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» має намір задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на нерухоме майно, квартиру [ADDRESS] . Представник відповідача стверджував, що [PERSON] у 2007 році не отримував повідомлення від Банку про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним ним і ЗАТ КБ «ПраватБанк». Також в матеріалах справи міститься копія договору факторингу №1 від 01.11.2007 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» і ЗАТ «АкцентБанк». Оригінал договору факторингу відповідачі на вимогу суду для огляду не надали. Частиною першою ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно частини першої ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною першою ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Положеннями частин\~першої і\~другої статті\~215\~ЦК України\~ визначено,\~що підставою\~недійсності правочину\~є недодержання\~в момент\~вчинення правочину\~стороною (сторонами)\~вимог,\~які встановлені\~частинами першою\~-\~третьою,\~п`ятою та\~шостою статті\~203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до\~частин першої-третьої,\~п`ятої ст.\~203\~ЦК України\~зміст правочину\~не може\~суперечити цьому\~Кодексу,\~іншим актам\~цивільного законодавства,\~а також\~інтересам держави\~і суспільства,\~його моральним\~засадам. Особа,\~яка вчиняє\~правочин,\~повинна мати\~необхідний обсяг\~цивільної дієздатності. Волевиявлення\~учасника правочину\~має бути\~вільним і\~відповідати його\~внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із\~частиною першою,\~другою ст.\~234\~ЦК України\~фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам слід враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи, що він не буде виконаним. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі ніж ті, що передбачені цим правочином. Проаналізувавши забрані у справі докази, суд вважає, що позивачем доведено, що відступлення права вимоги від ЗАТ КБ «ПриватБанк» до ЗАТ «АкцентБанк» за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року і договором іпотеки не відбулося, що підтверджує відсутність у учасників правочину факторингу наміру створити юридичні наслідки. Укладаючи спірний договір факторингу, сторони намагалися уникнути негативних наслідків для банку після направлення боржникові досудової вимоги і неможливості після цього нараховувати відсотки за кредитним договором. Зазначене підтверджується процесуальною поведінкою відповідача, а саме, пред`явленням позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року, за результатами розгляду котрого 02.11.2015 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська ухвалено рішення про задоволення позову; Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.03.2023 року про те, що іпотекодержателем майна за договором іпотеки №DNC0G1095200124 від 20.06.2007 року є АТ КБ «ПриватБанк»; ненаданням доказів з боку відповідачів про те, що [PERSON] у 2007 році повідомлявся про наявність в нього зобов`язань перед новим кредитором. Слід зазначити, що суд критично ставиться до заперечень, наданих представником АТ «АкцентБанк», оскільки вони спростовуються сукупністю інших доказів, досліджених в судовому засіданні. Суд також враховує, що оригінал договору факторингу від 01.11.2007 року відповідачами суду не було надано для огляду. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на встановлене, суд вважає, що вимоги позивача є доведеними, обґрунтованими, тому підлягають задоволенню. Суд відповідно до ст. 141 ЦПК України стягує судові витрати у вигляді судового збору з відповідачів по 536 грн.80 коп. з кожного.

Outcome: approved