Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: - визнати факт їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2007 по листопад 2014; - визнати квартиру [ADDRESS] їх спільною сумісною власністю, поділивши її шляхом визнання за кожним права власності на частку квартири; - визнати за [PERSON] частку як покупця за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 01.08.2018, що укладений між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] і [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є,В. за реєстровим №5469 у розмірі 848 880,51 грн, що складає 2/3 частину внесених коштів, а за [PERSON] у розмірі 412 094,01 грн, що становить 1/3 частину внесених коштів; - визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, що були акумульовані на банківському рахунку відповідача у період шлюбу, присудивши позивачці компенсацію частини зазначених коштів у розмірі 10 000 доларів США, які стягнути з відповідача на її користь. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. В період з січня 2007 по 07.11.2014 сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 07.11.2014 року вони одружились. За час спільного проживання та роботи вони заробляли гроші, завдяки яким 23.10.2013 придбали в інтересах своєї сім`ї майно, зокрема квартиру [ADDRESS] , гроші на придбання якої вкладали спільно і частину запозичили. Після одруження у листопаді 2014 року у позивача та відповідача народився син [PERSON] , [INFO] . До народження дитини у придбаній квартирі проведено ремонтні роботи, позивачем замовлялись вікна, бойлер, кухонне обладнання, а також підписано договори про надання житлово-комунальних послуг, сплачувалась їх вартість. Місце проживання позивачки та сина було зареєстровано за цією адресою. 01.08.2018, під час перебування у шлюбі, враховуючи необхідність збільшення житлової площі для родини, сторони уклали попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». На виконання умов договору, позивачем і відповідачем сплачено 1 260 974,52 грн, що складає 100% вартості квартири. Однак з цієї суми, 436 786,50 грн, що в еквіваленті на дату розрахунку складало 16 200 доларів США внесено позивачкою за рахунок особистих коштів. Ці кошти позивачка отримала 25.07.2018 від [PERSON] в рахунок продажу власної квартири у м.Євпаторія АР Крим, що належала позивачці особисто. Ця сума складає вартість 1/3 частини квартири і поділу між подружжям підлягає лише 2/3 суми. Крім того, за час спільного проживання на рахунку відповідача, що відкритий в АТ «Райффайзен Банк» з 2016 року акумулювались кошти в іноземній валюті з метою подальшого їх використання в інтересах сім`ї. 19.06.2020 відповідач зняв кошти у розмірі 20 000 доларів США та розпорядився ними на власні потреби, про що позивачці стало відомо під час судового провадження у справі про стягнення аліментів. Шлюбні відносини сторін припинились з червня 2020 року і 23.10.2020 шлюбу розірвано рішенням суду. 26.05.2021 під час відсутності позивача і сина в квартирі [ADDRESS] відповідач вивіз їх речі та змінив замки, самовільно виселивши позивачку і дитину з квартири, що була їх місцем проживання. У поданому відзиві відповідач просить у задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що з позивачкою дійсно він знайомий з 2007 року, вони періодично працювали разом на лайнерах, виступали парно, мали близькі стосунки, однак спільного побуту і бюджету не мали. Спірна квартира була ним придбана до шлюбу і є його особситою власністю. Вважає, що позивачкою не доведено факту ведення спільного побуту та господарства, а показання свідків, фотографії і народження дитини це не підтверджують. Крім того, у позивачки є у власності особисте майно, а саме квартира в [ADDRESS] , а також квартира [ADDRESS] . Вважає необґрунтованим посилання позивачки на продаж квартири в м.Євпаторія та внесення отриманих коштів при укладанні Попереднього договору від 01.08.2018, оскільки нею не надано допустимих доказів продажу квартири, яка знаходиться на тимчасово окупованій території АР Крим, за законодавством України. Договір щодо продажу такого майна, вчинений з порушенням положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» є нікчемним та не породжує правових наслідків. Щодо поділу коштів, які акумулювались на його банківському рахунку, зазначив, що позивачка з моменту одруження і до 2020 року не працювала. А відповідач зароблені кошти витрачав на потреби родини, що і продовжує робити після розірвання шлюбу. Саме на це і були витрачені кошти з банківського рахунку. У відповіді на відзив позивачка зазначила, що тривалість та характер стосунків сторін, логічна послідовність дій щодо придбання майна, вагітності, реєстрації шлюбу, народження дитини, реєстрація місця проживання дитини та матері у спірній квартирі свідчить про наявність відносин, притаманних сім`ї. Вважає, що відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, оскільки не надано доказів придбання її за власні кошти. Позивачка не заперечує того, що квартиру в м.Євпаторія нею було продано всупереч положенням законодавства України, однак про цей факт було достеменно відомо відповідачу. Необґрунтованим вважає і посилання на витрачання коштів в інтересах сім`ї, оскільки коштів, що надає відповідач на дитину не достатньо. В судовому засіданні представники обох сторін підтримали свої вимоги та заперечення з підстав, викладених у письмових завах по суті справи. Представник третьої особи до суду не з`явився, в матеіралах справи містяться його пояснення, в яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на не укладення сторонами основного договору, набуття третьою особою права власності на квартиру. Заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані у справі докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. 23.10.2013 відповідачем [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с.42). Згідно п.18 Договору, квартира набувається [PERSON] у особисту приватну власність, згідно з поданою ним заявою про те, що він у шлюбі та фактичних шлюбних відносинах не перебуває. 07.11.2014 роки сторони уклали шлюб (т.1 а.с.17). [INFO] у сторін народився син - [PERSON] (т.1 а.с.18). З 09.12.2014 у квартири [ADDRESS] зареєстрований син сторін - [PERSON] , а 18.12.2014 і сама позивачка (т.1 а.с.13, 14). 01.08.2018 між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» з однієї сторони і [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , у відповідності до умов якого 02.08.2018 сторони у цій справі сплатили на рахунок продавця 1 260 974,52 грн, що складає 100% оплати вартості квартири, визначеної попереднім договором (т.1 а.с.77-80). 29.01.2016 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» [PERSON] був відкритий поточний рахунок № [NUMBER] , який після зміни реквізитів мав номер [NUMBER] , з якого 19.06.2020 знято грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США (т.1 а.с.81-82). З аналізу виписки по рахунку, витребуваної судом ухвалою суду від 22.11.2021 (т.1 а.с.230-231), вбачається, що з 10.08.2018 по цьому рахунку здійснювались поточні операції, в тому числі в період часу з грудня 2018 по травень 2019 та з листопада 2019 по травень 2020 зараховувались кошти у доларах США від HOLLAND AMERICA LINE NV CITCO CURACAO SCHOTTEG. Станом на 19.06.2020 залишок коштів по рахунку складав 24 761,39 доларів США, 20 000 з яких знято [PERSON] у цю ж дату. Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 23.10.2020 шлюб між сторонами розірвано (т.1 а.с.83). Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 24.03.2021 з [PERSON] ухвалено стягувати аліменти на утримання дитини у розмірі 5 000 гривень щомісячно (т.1 а.с.84-86). Згідно із частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). За висновком ВП ВС у справі №523/14489/15-ц, висловленим у постанові від 23.01.2024, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи. Отже, позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу задоволенню не підлягає. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Позивачкою на підтвердження факту спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу в період з січня 2007 по листопад 2014 надано фотографії, спільні контракти. Також вона посилалась на те, що вони одночасно здійснювали виїзди за кордон з відповідачем, планували дитину, одружились, а згодом народили спільну дитину. Крім того, 10.07.2014 вона уклала договір про встановлення металопластикових конструкцій на балконі спірної квартири, 04.09.2014 приймала роботи зі встановлення бойлеру, сплачувала за відповідача вартість житлово-комунальних послуг. Позивачкою було заявлено клопотання про допит свідків, явку яких до суду не забезпечено з посиланням на неможливість їх явки у зв`язку з військовим станом, виїздом їх за межі території України. Згідно висновку Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15, застосувавши статті 60, 74 СК України та частину четверту статті 368 ЦК України суд касаційної інстанції мотивував своє рішення тим, що особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення слід обґрунтовувати належними і допустимими доказами, про що зазначити у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Однак у цій справі суди на зазначені обставини уваги не звернули. Отже, суд вважає, що для того щоб визначити джерело придбання спірної квартири, необхідно встановити не лише факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, але й участь у його придбанні шляхом формування спільного бюджету та ведення спільного господарства, а також виключити можливість залучення особистих коштів будь-кого з них. Спірна квартира придбана відповідачем 23.10.2023, тобто за рік до реєстрації шлюбу. Доказів того, що сторони поділяли між собою побут та взаємні права і обов`язки, вели спільне господарство та разом формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання квартири матеріали справи не містять. Фотокартки, спільні контракти, подальше одруження та народження спільної дитини, витрати позивачки по утриманню спірної квартири не можуть свідчити про те, що між склались склались усталені відносини які притаманні подружжю на момент набуття відповідачем цієї квартири у власність. Аналогічні правові висновки викладені у постановах ВС від 15.08.2019 справа №588/350/15, від 23.09.2021 справа №182/670/15-ц. З цих підстав, суд вважає, що вимоги про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін у справі та її поділ задоволенню не підлягають. Посилання позивачки на здійснення та оплату нею ряду ремонтних робіт не змінює висновків суду, що викладені вище та правовий статус майна. Вирішуючи вимоги щодо визначення часток кожної зі сторін у внесених ними на виконання Попереднього договору від 01.08.2018, що укладений між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] і [PERSON] грошових коштів у розмірі 1 260 974,52 грн, суд виходить з наступного. 01.08.2018 між ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд" (Майбутній продавець) та [PERSON] , [PERSON] (Майбутні покупці) був укладений Попередній договір купівлі-продажу квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київської-продажу нотаріального округу Незнайко Є.В. за реєстровим №5469. Відповідно до п.1.1 Договору Сторони зобов`язувались в майбутньому у строк та на умовах, що визначені цим договором, укласти договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] районі м. Києва" Пункт 1.2 Договору передбачає, що основний Договір Сторони зобов?язуються укласти протягом 60 календарних днів із дня державної реєстрації Майбутнім Продавцем права власності на Майно та за умови виконання Майбутніми Покупцями вимог п. 1.4 та п. 1.5 цього Договору. Майбутній Продавець до укладення Основного договору зобов?язаний зареєструвати право власності на Майно відповідно до чинного законодавства України (підпункт 3.1.1. пункту 3.1 Договору). Сторони домовились, що у разі не укладення Майбутніми Покупцями Основного договору у зв?язку з тим, що Майбутні Покупці ухиляються від укладення Основного Договору у визначений в п. 1.2 цього Договору термін, цейДоговір вважається припиненим (пункт 4.5 Договору). Відповідно до ст.635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов?язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов?язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. 06.10.2020 року житловий будинок N?4, 4-й пусковий комплекс згідно з проектом: "Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на [ADDRESS] " був введений в експлуатацію та отриманий Сертифікат серія IY N?123201006724. Житловому будинку N?4, 4-й пусковий комплекс, 1 черга будівництва в об?єкті: "Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на [ADDRESS] " розпорядженням Дніпровської районної ради в місті Києві від 24.10.2020 року N?677, було присвоєно поштову адресу: [ADDRESS] . 23.03.2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за ПрАТ "ХК "Київміськбуд". 25.03.2021 року ПрАТ "ХК Київміськбуд" було видано Довідку [PERSON] та [PERSON] про те, що ними 100% сплачено вартості квартири N?114 за поштовою адресою: [ADDRESS] . У відповідності до підпункту 3.2.5 пункту 3.1 Договору, Сторін договору запрошували до нотаріуса для укладення Основного договору. Майбутні покупці для посвідчення Основного договору не з`явились. Виходячи з зазначених обставин, Попередній договір купівлі-продажу квартири, що зареєстрований був приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Незнайко Є.В. в реєстрі за №5469 є припинений. Власником квартири [ADDRESS] є ПрАТ "ХК" Київміськбуд". При укладанні Попереднього договору позивачем та відповідачем внесено кошти у розмірі 1 260 974,52 гривень. Позивачка просить визнати, що її частка у цій сумі складає 2/3, а частка [PERSON] - 1/3. 09.08.2023 та 18.09.2023 ПрАТ "ХК Київміськбуд" повідомляло позивача і відповідача про те, що кошти, сплачені ними на виконання умов попереднього договору знаходяться на рахунках компанії і просили надати банківські реквізити для повернення коштів. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За загальним правилом ст.60 СК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього кодексу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно з п.6.3 Попереднього договору, майбутні покупці перебувають у зареєстрованому шлюбі, грошові кошти, які будуть передаватись в якості плати за майно є їх спільною сумісною власністю подружжя. Заявляючи вимоги в цій частині, позивачка посилається на те, що 1/3 частина коштів, внесених на виконання умов Попереднього договору належить їй особисто, що суперечить змісту вищевказаного пункту Попереднього договору, зміст якого був зрозумілий їй, відповідав реальній домовленості сторін, про що зазначено у п.6.2 Договору. Крім того, позивачка посилається на те, що 25.07.2018 нею від [PERSON] було отримано грошові кошти у розмірі 16 200 доларів США за продаж належної їй особисто квартири у м.Євпаторія АР Крим. Також вона зазначає, що ці кошти у розмірі 436 786,50 грн (еквівалентно 16 200 доларів США станом на 02.08.2018) входили до складу коштів, переданих на виконання умов Попереднього договору. Допустимих доказів цього суду не надано. Заяви [PERSON] та [PERSON] з підтвердженням цього є недопустимими доказами, оскільки відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Суду не надано позивачкою договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного у письмовій формі та посвідченого нотаріально. Згідно з ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Зі змісту цієї статті випливає, що наявність домовленості між сторонами такого правочину щодо усіх його істотних умов може підтверджуватись письмовими доказами, якими не є заяви свідків, навіть посвідченими нотаріально нотаріусом у Російській Федерації. Посилання на те, що такий договір мав бути укладений нею пізніше, не змінює висновків суду, що викладені вище і не дозволяє оцінити кошти у зазначеному розмірі як кошти, отримані позивачкою від продажу особистого майна. Крім того, суд вважає, що саме по собі визначення часток кожного з подружжя у цих коштах не є ефективним способом правового захисту, оскільки під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Вимог про стягнення цих коштів позивачкою не заявлено, з вимогою про їх повернення до ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» вона не зверталась, а тому визначення часток у цих коштах (навіть у рівних частках) не є ефективним способом захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивачки, оскільки позивачкою не визначено дієвого механізму повернення цих коштів від ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд». Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача частини грошових коштів, які були спільним сумісним майном подружжя та знаходились на поточному рахунку, відкритому на ім`я відповідача в АТ «Райфайзен Банк Аваль» і якими розпорядився відповідач, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як зазначалось вище, 19.06.2020 відповідачем з належного йому банківського рахунку знято грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, які були акумульовані на ньому в період з 10.08.2018. Відповідач посилається на те, що ці кошти були витрачені ним на потреби сім`ї, за їх рахунок погашено боргові зобов`язання, які виникли у нього у зв`язку з внесенням коштів за умовами Попереднього договору, а також оплачені поточні витрати на родину. Шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 23.10.2020 за позовом відповідача [PERSON] .. Провадження у цій справі відкрито ухвалою суду від 03.09.2020. Враховуючи те, що кошти у визначеному позивачем розмірі були зняті відповідачем в період шлюбу для забезпечення поточних потреб родини, повернення боргу, який був наданий на придбання квартири за Попереднім договором, у суду відсутні підстави вважати, що ці дії були ним вчинені всупереч інтересам сім`ї, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог в цій частині та необхідності відмови у їх задоволенні. Отже, всі заявлені у справі вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed