Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, визнання спадщини відумерлою та витребування майна. Подану позовну заяву обґрунтовано тим, що Деснянською окружною прокуратурою міста під час здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 420211020030000084 від 06.05.2021 встановлено факт порушення майнових інтересів держави, що потребує вжиття заходів реагування в порядку ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру». Так, встановлено, що первинна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] проведена за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1994, виданого Державною комунальною будівельно-монтажною фірмою «Дарниця» згідно розпорядження за № 222 від 03.03.1994. В подальшому право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 26.09.1996 укладеного на Українській біржі «Десятинна», зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] . Після смерті останніх залишилося спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Перевіркою відомостей Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо родинних відносин з померлими виявлені актові записи - актовий запис про смерть брата [PERSON] , актовий запис про смерть батька [PERSON] . За інформацією у Спадковому реєстрі відомості про заповіти /спадкові договори стосовно квартири [ADDRESS] відсутні. 10.06.2019 заведено спадкові справи щодо майна померлих [PERSON] , [PERSON] . Так, [PERSON] прийняв спадщину після смерті матері - [PERSON] , але не оформив спадкових прав, у зв`язку з відсутністю оригіналу договору купівлі - продажу, укладеного Українською товарною біржею Десятинна від 26.09.1996. За заявою рідного дядьки [PERSON] відкрита спадкова справа після смерті [PERSON] , однак документи на підтвердження родинних відносин надано не було. [PERSON] проживала однією сім`єю із спадкодавцем з 2013 року по день смерті, однак на підтвердження вказаного факту документи відсутні. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18.12.2019 задоволено заяву [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з [PERSON] у період з 2013 по 23.03.2019. Проте свідоцтво про право на спадщину після смерті померлого [PERSON] не видавалось, з підстав смерті [PERSON] . Свідоцтва про право на спадину та про заповіти/спадкові договори відомості відсутні. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається з квартири [ADDRESS] , яка за відсутністю спадкоємців і за законом ніким не була прийнята, а відтак має бути визнана відумерлою спадщиною і перейти у власність територіальної громади міста Києва. Разом з тим позивачем встановлено факт незаконного набуття спірної квартири. 21.01.2021 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Н.Г. на підставі договору дарування прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 56315371 від 26.01.2021 та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Договір дарування квартири від 18.07.2012, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Стрілець Д.В., свідчить про те, що [PERSON] та [PERSON] передали в особисту приватну власність [PERSON] (обдарований) квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що договір дарування квартири від 18.07.2012 підлягає визнанню недійсним, оскільки відповідач [PERSON] не ніс тягар утримання спірної квартири, не здійснював оплату житлово-комунальних послуг, у квартирі ніколи не проживав, отже не був справжнім власником квартири. Крім того, всупереч чинному законодавству на момент укладення спірного договору, право власності відповідача не було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. Набуття [PERSON] у власність квартиру в обхід закону та надання документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на нерухоме майно, порушує публічний порядок та посягає на суспільні та економічні основи держави, що призвело до незаконного заволодіння спірною квартирою. Оскільки [PERSON] не набув право власності на спірну квартиру у спосіб передбачений діючим законодавством , а отже не мав права розпоряджатися ним будь-яким способом, в тому числу шляхом укладення інших договорів, відповідно і право власності на спірну квартиру у [PERSON] чи інших осіб не могло виникнути. Оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору, що підлягає визнанню недійсним, [PERSON] право власності у встановленому законом порядку на це майно не міг набути на підставі вказаного правочину, підлягає скасуванню у судовому порядку рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та проведена на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державна реєстрація права власності за [PERSON] на спірну квартиру. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України на користь Київської міської ради, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва, яка є дійсним власником майна. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири від 18.07.2012, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.01.2021 індексний номер 56315371 та здійснену на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майн, державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру загальною площею 40,6 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Визнати відумерлою спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] . Витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно, здійснити розподіл судових витрат. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.07.2022 відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2023 у задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Ліндаєва О.С. про залишення позовної заяви без розгляду - відмовлено. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.03.2023, яка занесена до протоколу судового засідання закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Від представника відповідача [PERSON] - адвоката Ліндаєва О.С. надійшов відзив на позовну заяву. Відповідно до відзиву, представник відповідача [PERSON] заперечує проти задоволення позову з підстав пропуску строку позовної давності на звернення до суду. Заперечує твердження позивача про те, що не користування спірною квартирою у період з 2012 року до моменту відчуження квартирою [PERSON] впливає на законність укладення договору дарування квартири. Відповідач [PERSON] не заперечує не реєстрацію квартири в органах БТІ. Однак, позивач не оспорює відсутність державної реєстрації права власності на майно, а оспорюється сам договір, на підставі якого відбувся перехід прав на майно. Державна реєстрація права у будь-якому випадку передує оформлення/отримання документу, визначеного законом, як підстави для реєстрації такого права. Позивачем не враховано, що ЦК України та ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» не передбачає таку реєстрацію права як обов`язок сторони правочину, це його право, та також інтерес як зацікавленої сторони, щоб відомості про реєстрацію майна з`явилися у відповідному реєстрі. Станом на 2012 рік чинне законодавство України хоча і містило норму, що право власності на майно виникає з моменту державної реєстрації на нього, але не містило норму про те, що державна реєстрація повинна відбутися одночасно з оформленням договору або у конкретний обмежений період після вчинення такого правочину. Таким чином, не проживання [PERSON] та не утримання квартири , не здійснення реєстрації речових прав на спірну квартиру починаючи з 2012 року по січень 2021 року не є ознакою недійсності договору дарування, є надуманими та такими, що суперечать обставинам справи та чинному законодавству. Факт відкриття кримінального провадження не є підтвердженням вчинення певними особами дій по незаконному заволодінню квартирою. Інші позовні вимоги є пов`язаними з первісною вимогою за принципом взаємозалежності. Відтак у разі відмови у задоволенні вимоги щодо визнання договору дарування недійсним, не можуть бути задоволені вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на квартиру за [PERSON] , так як єдиною підставою для скасування такої реєстрації на думку позивача є лише дефект (недійсність) правовстановлюючого документу на квартиру. Оскільки у квартирі [ADDRESS] є власник, вказана квартира не входить до спадкового майна, що залишилася після смерті [PERSON] та [PERSON] , така квартира не може бути визнана відмерлою спадщиною. Керівником Деснянської окружної прокуратури міста Києва Єфімовим А. подано відповідь на відзив. Заперечує щодо пропуску строків позовної давності, оскільки Окружній прокуратурі достовірно про незаконне вибуття з комунальної власності квартири [ADDRESS] стало відомо в ході здійснення процесуального керівництва у кримінальному провадженні № 42021102030000084 від 06.05.2021, а відтак строк звернення до суду пропущено не було. Право власності на спірну квартиру за [PERSON] чи іншими особами не реєструвалось, у тому числі на підставі договору дарування квартири від 18.07.2012 за реєстровим № 728. Тягар утримання [PERSON] не ніс, а відтак не був дійсним власником спірної квартири. Право власності на нерухоме майно, яке виникло до 01.01.2013 підлягало обов`язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Київським міським бюро технічної інвентаризації підтверджено реєстрацію права власності на спірну квартиру за [PERSON] , [PERSON] в рівних долях, та відсутність реєстрації за будь-якими іншими особами, в тому числі за [PERSON] . Оскільки право власності на спірну квартиру за [PERSON] в БТІ не реєструвалось, вказане майно останнім не утримувалось, договір дарування від 18.07.2012 за реєстровим № 728 на користь [PERSON] , укладеного 9 років тому, реєстрація права власності по якому проведена лише 26.01.2021, тобто за відсутності реєстрації такого права відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення, не міг бути підставою для набуття за останнім права власності на вказану квартиру, отже у [PERSON] право власності не виникло. Оскільки [PERSON] не набув право власності на спірну квартиру, а відтак не мав права на її розпорядження, шляхом укладення інших договір відповідно право власності на спірну квартиру у [PERSON] не могло виникнути. Оскільки визнання спадщини відумерлою відповідно до ст. 1277 ЦК України є підставою для набуття територіальною громадою міста Києва права власності на таке майно, спірна квартира підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі п. 1 ст. 388 ЦК України на користь КМР, як розпорядника майна територіальної громади м. Києва яка є дійсним власником майна. Представник КМР подано додаткові письмові пояснення. Вказує, що право власності на нерухоме майно, яке виникло до 01.01.2013 підлягало обов`язковій державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації. Право власності на спірну квартиру за [PERSON] чи іншими особами не реєструвалось, у тому числі на підставі договору дарування квартири від 18.07.2012 за реєстровим № 728. Після смерті [PERSON] та [PERSON] паспорти померлих при реєстрації не здано, тобто поховання осіб відбулось за державний кошт. Власником особового рахунку для обліку споживання житлово-комунальних послуг за адресою спірної квартири до 12.02.2021 була [PERSON] , а з 12.02.2021 - [PERSON] . Вказане свідчить що [PERSON] не утримував вказану квартиру відповідно до ст. 322 ЦК України. Станом на 01.06.2022 заборгованість за утримання будинку та прибудинкової території становить в сумі 6375,45 грн., вивезення відходів - 2051,11 грн., постачання гарячої води - 3799,95 грн. Отже договір дарування квартири від 18.07.2012 за реєстровим № 728 підлягає визнанню недійсним відповідно до ст. 203, 215 ЦК України, оскільки суперечить вимогам ст. 203, 317, 319 ЦК України. На підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію за [PERSON] права власності на спірну квартиру. Оскільки [PERSON] не набув права власності на спірну квартиру у спосіб, передбачений чинним законодавством, а отже не мав права розпоряджатись ним будь-яким шляхом, в тому числі шляхом укладення інших правочинів, відповідно право власності на спірну квартиру у [PERSON] чи інших осіб не могло виникнути. Вимога прокурора про витребування квартири є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні прокурор Одуденко А.В. подану позовну заяву підтримала, просила позов задовольнити з викладених підстав. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. направила заяву про розгляд справи у її відсутність з врахуванням фактичних обставин справи. Інші учасники розгляду справи в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи письмові матеріали справи не містять. Вислухавши вступне слово, дослідивши письмові матеріали справи та докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 10.02.2020, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах на підставі договору купівлі - продажу, зареєстрованого Українською біржею «Десятинна» 26.09.1996 № 6878-3285 та зареєстрованого в Бюро 29.10.1996 за реєстровим № 6411. 18.07.2012 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., зареєстрований в реєстрі № 728 (Т. 1 а.с.77). Відповідно до п. 1.1 договору дарування квартири, [PERSON] та [PERSON] передали в особисту приватну власність обдарованого [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.01.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . 27.01.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 2.1. договору іпотеки вказано, що на забезпечення виконання [PERSON] основного зобов`язання, останній передав в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 18.07.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. за реєстровим № 728. Право власності [PERSON] на вказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2021 [PERSON] державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису прав власності 40270426. 12.02.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до п. 1, 5. договору про задоволення вимог іпотеко держателя [PERSON] набула право власності на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 12.02.2021 приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. здійснила державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Позивач вважає, що договір дарування квартири від 18.07.2012 укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В., зареєстрований в реєстрі № 728 підлягає визнанню недійсним, з підстав не проживання, не утримання спірної квартири відповідачем [PERSON] та в порядку ч. 1 ст. 203 ЦК України - не проведення останнім державної реєстрації права власності в бюро технічної інвентаризації. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положення ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Доводи сторони позивача про невиконання відповідачем [PERSON] вимог ст. 322 ЦК України (Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом) не є підставою для визнання договору дарування недійсним враховуючи зміст ст. ст. 203, 215 ЦК України. Таким чином, оскільки спірний договір дарування квартири [ADDRESS] від 18.07.2012 укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Стрілець Д.В. за реєстровим № 728, право власності за [PERSON] на вказане нерухоме майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.01.2021 [PERSON] державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, номер запису прав власності 40270426, суд приходить до висновку про відсутність підстав визнання договору дарування квартири згідно ст. 203, 215 ЦК України. Всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження наявності обставин передбачених ст.ст. 203, 2015 ЦК України, що зумовлюють визннаня спірного договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 188 ЦПК України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Позовна вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.01.2021, індексний номер: 56315371 та здійснена на його підставі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] не підлягає задоволенню, оскільки є похідною вимогою від вимоги про визнання договору дарування недійсним та не задоволена судом з наведених вище підстав. Щодо позовної вимоги про визнання відумерлою спадщину у вигляді квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] не входила до складу спадщини на момент смерті [PERSON] , суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання спірної квартири відумерлою спадщиною. Вимога про витребування від відповідача [PERSON] спірної квартири на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради в порядку п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи те, що позивач в особі Київської міської ради не є власником спірної квартири, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для витребування вказаного майна в порядку ст. 388 ЦК України. Посилання представника відповідача [PERSON] - адвоката Ліндаєва О.С. на застосування строків позовної давності суд приймає критично, з огляду на наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (частина перша статті 256 ЦК України). За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може. Тому, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначено, що «формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18) зроблено висновок, що «тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним». Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності. Об`єктивні межі застосування позовної давності встановлюються: ?прямо (стаття 268 ЦК України). Серед переліку вимог, на які позовна давність не поширюється (стаття 268 ЦК України) відсутня вимога про визнання правочину недійсним; ?опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Зокрема, у пункті 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц зроблено висновок про незастосування позовної давності до негаторного позову. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Європейський суд з прав людини зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, ЄСПЛ, від 22 липня 2014 року). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України). Враховуючи те, що суд не дійшов висновку про порушення прав та інтересів позивача, позовна заява не може бути задоволена з підстав її необґрунтованості, відтак строки позовної давності судом не застосовуються. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed