Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Паріс» звернулося до Оболонського районного суду міста Києва з позовом, у якому просить стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість у розмірі 63325,63 грн., яка складається з: 29710,02 грн. заборгованості за тілом кредиту, 6461,56 грн заборгованості за комісією, 3091,48 грн заборгованості за процентами, 1720,00 грн заборгованості за штрафними санкціями (пенею), 14555,33 грн - 18% річних заборгованості за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 по 23.02.2022, 7787,24 грн інфляційних втрат за період з 05.03.2020 по 23.02.2022. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.07.2019 між АТ "РВС Банк" та [PERSON] було підписано заяву-договір №0035323 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (далі - Публічна пропозиція). Копія Заяви-Договору №0035323 від 10.07.2019 та копія Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджена рішенням Правління АТ «РВС Банк» Протокол № 01022019/1 від 01.02.2019. Підписавши відповідну заяву-договір, відповідачка акцептувала укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, який розміщено на сайту банку, і беззастережно приєдналася до умов договору. За умовами заяви відповідачеві було надано споживний кредит шляхом перерахування на картковий рахунок у сумі 30769,23 грн, строк дії кредиту 24 місяці, процентна ставка, % річних - 18, тип ставки - фіксована, разова комісія при видачі кредиту: 2,5 % від суми наданого Кредиту, щомісячна комісія за супроводження кредиту: 3 % від суми наданого Кредиту. В день підписання Заяви-Договору №0035323 від 10.07.2019, відповідач отримав платіжну картку, яка відкрита згідно умов Заяви-Договору. Грошові кошти у сумі 30769,23 грн були зараховані АТ «РВС БАНК» 10.07.2019 на картковий рахунок клієнта. 05.03.2020 між АТ "РВС Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" було укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Договору відступлення права вимоги Первісний Кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами, зазначеними у Додатку №1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між Акціонерним товариством «РВС Банк» та боржниками. Як вбачається з Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги, АТ " РВС Банк" відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до відповідача за Заявою-Договором №0035323 від 10.07.2019 на загальну суму 40983,06 грн. з яких: 29710,02 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3091,48 грн. - заборгованість за процентами; 6461,56 грн. - заборгованість за комісією; 1720,00 грн. - заборгованість за штрафними санкціями (пеня). На дату звернення до суду відповідач грошові кошти, отримані в кредит не повернув та інші платежі передбачені умовами Договору не сплатив. Станом на 24.03.2023 заборгованість відповідача перед ТОВ «ФК «ПАРІС» становить 40 983,06 грн. Також у зв`язку з простроченням грошового зобов`язання в сумі 40 983,06 грн., на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції, відповідачу нараховано: 14 555,22 грн 18% річних за користування грошовими коштами за період з 05.03.2020 по 23.02.2022 та 7787,24 грн - інфляційних втрат за період з 05.03.2020 по 23.02.2022. Всього до стягнення з відповідача підлягає сума у розмірі 63325,63 грн., що включає: 40 983,06 грн. боргу за кредитом; 14 555,22 грн 18% річних (відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України); 7787,24 грн інфляційних втрат. Враховуючи вищенаведене, просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість згідно вказаного вище кредитного договору та судові витрати. Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 05.04.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження. 13.06.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому заперечує проти позову та просить відмовити в його задоволенні, серед іншого з огляду на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивачем останній платіж на погашення заборгованості було внесено 21.08.20219, а тому право вимоги виникло з 11.10.2019, останнім днем для звернення до суду з позовом було 11.09.2022. Також вказує, що вимоги щодо стягнення 18% річних та інфляційних втрат не підлягають задоволенню, оскільки під час дії карантину не нараховуються, також до зазначених вимог слід застосувати строки позовної давності. Крім того, представник відповідач зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відповідач згодна, ознайомлена і приєднується саме до тої Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування, які були надані позивачем як доказова база та підтвердження законності нарахування простроченої заборгованості. З огляду на судову практику, зазначає, що суд не повинен приймати до уваги посилання позивача на розрахунок заборгованості, оскільки він ґрунтується на пунктах Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування, які надані до позовної заяви та не містять підпису відповідача, як підтвердження прийняття відповідачем саме цих умов та правил надання банківських послуг. 23.06.2023 на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій заперечує щодо зазначених у відзиві обставин, серед іншого з огляду на те, що факти укладення договору та надання відповідачу кредиту підтверджуються наданими доказами та в свою чергу не спростовуються відповідачем. Також зазначає, що ТОВ «ФК «Паріс» звернулося з позовом про стягнення боргу в межах строку позовної давності, оскільки під час дії карантину строки позовної давності продовжуються на строк дії такого карантину. Крім того, відповідно до умов заяви-договору №0035323 від 10.07.2029, договір укладений на строк до 10.07.2021, а тому позивач звернувся до суду в межах строку, встановленого ст. 257 ЦК України. 16.08.2023 на адресу суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, місце та час повідомлялися. Суд, заслухавши учасника судового процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. Відповідно до частин другої та третьої статті 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першоюстатті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 10.07.2019 між АТ "РВС БАНК" та [PERSON] підписано Заяву-Договір №0035323 від 10.07.2019 про надання банківської послуги (платіжна картка Простір), що є договором про приєднання до Публічної пропозиції АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "РВС БАНК" на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичної осіб. Відповідно до умов договору, сума кредиту становить 30769,23 грн. Строк дії кредиту - 24 місяці. Процента ставка фіксована - 18 % річних. Разова комісія при видачі кредиту складає 2,5% від суми наданого кредиту. Щомісячна комісія за супроводження кредиту становить 3% від суми наданого Кредиту. Додатком №1 до Заяви-Договору є Графік платежів та розрахунок загальної вартості споживчого кредиту для споживача та реальної річної ставки. Грошові кошти у розмірі 30769,23 грн були перераховані АТ «РВС БАНК» на картковий рахунок клієнта [PERSON] , що підтверджується меморіальними ордерами № 2874 та № 2875 від 10.07.2019. Таким чином, свої зобов`язання по кредитному договору банк виконав у повному обсязі, відповідач свої зобов`язання по кредитному договору належним чином не виконувала, не сплачувала своєчасно та в повному обсязі щомісячні платежі, внаслідок чого утворилася заборгованість. 05.03.2020 між АТ "РВС Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "ПАРІС" було укладено договір про відступлення права вимоги №05/03/2020-1. Відповідно до п.п. 1.1. п. 1 Договору відступлення права вимоги Первісний Кредитор у порядку та на умовах, визначених цим Договором та чинним законодавством України, відступає (передає), а Новий Кредитор приймає (набуває) права вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами, зазначеними у Додатку №1 до цього Договору, зі всіма додатками, додатковими угодами, додатковими договорами, договорами про внесення змін та доповненнями до нього тощо, що є невід`ємною частиною, які укладені між Акціонерним товариством «РВС Банк» та боржниками. Як вбачається з Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги, оригінал якого було оглянуто судом у судовому засіданні, АТ " РВС Банк" відступило ТОВ «ФК «Паріс» право вимоги до відповідача за Заявою-Договором №0035323 від 10.07.2019 на загальну суму 39263,06 грн. з яких: 29710,02 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 3091,48 грн. - заборгованість за процентами; 6461,56 грн. - заборгованість за комісією. Отже, до позивача перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №0035323 від 10.07.2019. 10.11.2022 ТОВ «Фінансова компанія «Паріс» на ім`я відповідача направлено вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань вих. №07112022/17 від 07.11.2022, згідно якої позивач повідомляв про відступлення прав вимоги та вимагав від відповідача повного та належного виконання зобов`язань за кредитним договором, а саме, погашення усієї заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, а також сплати інших платежів, що підтверджується списком згрупованих поштових відправлень та описом вкладення у цінний лист. Однак, зазначена вимога відповідачем була залишена без відповіді та задоволення. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №0035323 від 10.07.2019 загальна сума заборгованості станом на 24.03.2023 становить 40983,06 грн, з яких: заборгованості за тілом кредиту - 29710,02 грн, заборгованості за процентами - 3091,48 грн, заборгованості за комісією - 6461,56 грн, заборгованості за штрафними санкціями (пеня) - 1 720,00 грн. Приписами п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно зі статтею 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідно достатті 509 ЦК Україниміж сторонами виникло зобов`язання - правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Відповідно до частин першої, другоїстатті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Як вбачається з частини першоїстатті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до частини першоїстатті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною першоюстатті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1ст.633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст.634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець. Відповідно до частини 1статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. За змістом частини 1 та 2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною 1статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з приписом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до приписів ч.1ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Нормою ст. 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Проте відповідач умови договору своєчасно і в повному обсязі не виконував, кредит не сплачував, будь-яких доказів того, що у повному обсязі повернув кредит та нараховані відсотки у строк, передбачений договором, матеріали справи не містять. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 29710,02 грн та заборгованості за процентами у розмірі 3091,48 грн. Стосовно стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комісією, слід зазначити наступне. 10 червня 2017 року набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч. 1, ч. 2, ч. 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що: «у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». З матеріалів даної справи не вбачається необхідності внесення плати за додаткові, супутні послуги Банку, пов`язані з розрахунково-касовим обслуговуванням, Банком в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які Банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні договору, то положення договору та вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23. У зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову в частині стягнення комісії у сумі 6461,56 грн. Відносно вимог ТОВ «ФК «Паріс» про стягнення з відповідачки штрафних санкцій (пені), слід зазначити наступне. За змістом ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Зі змісту обгрунтувань позову та наведеного позивачем розрахунку, убачається, що нараховуючи пеню у розмірі 1720 грн, позивач посилається на положення п. 7.3.11 Публічної пропозиції, відповідно до якого у разі порушення терміну погашення заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, в тому числі його частини, встановленого графіком платежів, така заборгованість, у тому числі щомісячний платіж (або його частина) вважається простроченим, починаючи з наступного дня за днем встановленого терміну погашення згідно з графіком платежів і до дня погашення простроченої заборгованості. З дня виникнення простроченої заборгованості за споживчим кредитом, в тому числі щомісячного платежу, встановленого графіком платежів, банк має право нараховувати штрафні санкції за порушення строків погашення заборгованості за споживчим кредитом, у тому числі щомісячних платежів у розмірі 10 грн за кожен день прострочення платежу. Проте, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що з умовами Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» у редакції, наданій суду, ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву-договір про надання банківської послуги, який є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також того, що наведена Публічна пропозиція на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містила умови щодо встановлення відповідальності у вигляді штрафу за порушення зобов`язання саме у зазначених в цьому документі розмірі і порядку нарахування. Вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені в розмірі 1720,00 грн. не може бути задоволена у зв`язку з її безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по її сплаті позивачу у договорі-заяві від 10.07.2019. З наведених підстав, суд дійшов висновку про те, що позивач не довів, що саме надані ним умови є складовою кредитного договору і що саме ці умови відповідач мав на увазі, підписуючи заяву - договір позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати штрафів за неналежне виконання зобов`язання. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді штрафних санкцій (пені) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц. До того ж, як убачається із Додатку №1 до договору про відступлення права вимоги від 05.03.2020, до позивача не перейшло право грошової вимоги щодо стягнення з відповідача 1720,00 грн. пені. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 05.03.2020 по 23.02.2022 в розмірі 7787,24 грн. та 18 % річних за період з 05.03.2020 по 23.02.2022 в розмірі 14555,33 грн. відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та п. 7.7.2.17. Публічної пропозиції. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК Українив разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. У пункті 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц. У пункті 8.22 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що «загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою». При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та пункті 6.19 постанови від 04лютого 2020 року у справі №912/1120/16. Зі змісту обґрунтувань позову та наведеного позивачем розрахунку заборгованості убачається, що нараховуючи проценти за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 14555,33 грн, виходячи з 18 % річних, позивач, серед іншого, посилається на положення пункту 7.7.2.17 Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичної осіб, відповідно до якого розмір процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлюється на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами, яка визначена умовами Заяви-Договору. Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів позивача про те, що з умовами Публічної пропозиції АТ «РВС Банк» у редакції, наданій суду, ознайомилася і погодилася відповідачка, підписуючи заяву-договір про надання банківської послуги, який є договором про приєднання до Публічної пропозиції АТ «РВС БАНК» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, а також того, що наведена Публічна пропозиція на момент отримання позичальником кредитних коштів взагалі містила умови щодо встановлення розміру процентів для клієнта, який прострочив виконання зобов`язання за споживчим кредитом згідно частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України на рівні процентної ставки за користування кредитними коштами. Крім цього, нарахування процентів за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 18 % не передбачено укладеним між АТ «РВС Банк» та [PERSON] договором № 0035323. Відтак, зазначена вимога, не може бути задоволена у зв`язку з її безпідставністю через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по її сплаті позивачу у договорі-заяві від 10.07.2019. Стосовно доводів відповідача щодо нарахування інфляційних нарахувань, під час дії воєнного стану, слід зазначити наступне. Згідно із п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З 24 лютого 2022 року та на час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває. Відповідно до наведеного позивачем розрахунку інфляційних нарахувань позивач не здійснював відповідачу нарахування інфляційних нарахувань з 24.02.2022. Між тим, перевіряючи правильність нарахування вищевказаних сум, суд встановив, що позивач при нарахуванні здійснив розрахунки на суму заборгованості, що включала в себе заборгованість за комісією та штрафними санкціями (пенею). У зв`язку з цим, суд самостійно провівши розрахунок, встановив, що розмір інфляційних втрат за період 05.03.2020 по 23.02.2022 становить 6232,65 грн, що підлягає стягненню з відповідача. Разом з тим, відповідачем було заявлено про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог. Відповідно до положень статей 256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до частини 3 та 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України встановлений карантин. Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 22 травня 2020 р. до 31 липня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 №641, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 1 серпня до 31 серпня 2020 р. продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. до 31 березня 2022 року продовжено на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.05.2022 № 630 було внесено зміни, зокрема, до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. № 1236, продовживши карантин до 31 серпня 2022 року. Дію карантину, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ, востаннє Постановою КМУ №1423 від 23.12.2022 строком до 30.04.2023. Дію карантину неодноразово було продовжено на всій території України, востаннє постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2023 № 383 до 30 червня 2023 року. Беручи до уваги вищевказані положення постанов Кабінету Міністрів України, встановлений на території України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), діяв з 12.03.2020 до 30.06.2023. Також, слід зазначити, що Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом № 2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 133/2022 від 14.03.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 квітня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента № 259/2022 від 18.04.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 341/2022 від 17.05.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 23 серпня 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 573/2022 від 12.08.2022). (Строк дії воєнного стану в Україні продовжено з 05 години 30 хвилин 21 листопада 2022 року строком на 90 діб згідно з Указом Президента № 757/2022 від 07.11.2022). На час розгляду справи в суді строк дії воєнного стану в країні триває. Згідно з п.19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Крім того, відповідно до умов заяви-договору №0035323 від 10.07.2019 укладеної з відповідачем, строк на який надавався кредит -24 місяці, тобто до 10.07.2021. Таким чином, позивачем не пропущено трирічний строк позовної давності звернення з даними позовними вимогами до суду. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, інші доводи сторін не впливають на вищевказані висновки суду. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 29710,02 грн., заборгованість за процентами у розмірі 3091,48 грн., інфляційні витрати в розмірі 6 232,65 грн. Урешті заявлених позовних вимог, слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню пропорційно задоволеним вимогам витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial