Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Позивач звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до відповідача, надісланим до суду поштою 03.12.2020, про стягнення грошових коштів у сумі 220218,78 грн, із яких: 183000,00 грн сума боргу за усними договорами позики; 3218,02 грн сума санкції (3% річних); 20000,00 грн компенсація за завдану моральну шкоду та 14000,00 грн витрати на професійну правову допомогу (а.с.1-8). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.04.2020 між позивачем та [PERSON] було укладено усний договір позики, відповідно до якого позивач того ж дня передав відповідачу грошові кошти у розмірі 94000 гривень. На підтвердження отримання суми позики відповідачем 17.04.2020 власноруч була складена розписка, згідно із якою грошові кошти в сумі 94000 гривень відповідач повинен був повернути в повному обсязі до 21.04.2020. Того ж дня [PERSON] знову попрохав дати йому в борг ще 89000 гривень. 17.04.2020 між позивачем та [PERSON] було укладено усний договір позики, згідно з яким того ж дня [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у розмірі 89000 гривень. На підтвердження отримання суми позики відповідачем 17.04.2020 власноруч була складена розписка, відповідно до якої грошові кошти в сумі 89000 гривень відповідач повинен був повернути в повному обсязі до 21.04.2020. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідач зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув, на телефонні дзвінки не відповідає та уникає зустрічей. На обґрунтування моральної шкоди позивач стверджує, що з метою уникнення виконання грошового зобов`язання відповідач розповсюджує серед спільних знайомих негативну інформацію про позивача. Через постійні пошуки відповідача, вислуховування різного роду негативної інформації про себе від спільних знайомих, постійні докори від рідних з приводу того, що позивач незрозуміло куди подів зароблені важкою працею кошти, та з рештою, неможливістю повернути велику суму грошей, яку збирав на придбання автомобіля, позивач постійно перебуває в стані стресу, який триває вже майже рік. Позивач втратив здоровий сон, почав страждати на безсоння. Вважає, що незаконними діями відповідача йому завдано моральну шкоду, яку оцінює у 20000 грн. При визначенні розміру відшкодування 3% річних від простроченої суми керувався таким: на день звернення до суду (з 17 квітня 2020 року по 11 листопада 2020 року) прострочення складає 214 днів. Для розрахунку санкції провів за такою формулою: сума санкції (3% річних) = С х 3 х Д : 365 : 100 де: С сума заборгованості; Д кількість днів прострочення. Суму санкції (3% річних) визначено в розмірі 3218,79 грн (183000 грн х 3 х 214 : 365 : 100 = 3218,79 грн). Орієнтовний розрахунок суми судових витрат, заявлених позивачем, складається із суми вартості наданої правової допомоги у розмірі 14000 грн. Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 30.12.2020 справу передано за підсудністю до Дергачівського районного суду Харківської області (а.с. 12-13). Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 22.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с. 19-20). 05.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач позов не визнав та заперечує проти задоволення позовних вимог. Стверджує, що будь-якого договору позики між відповідачем та позивачем не було укладено. Позивач дійсно 17.04.2020 передав відповідачу 94000 гривень. Вказана позивачем розписка була оформлена на вимогу позивача за інших обставин, а саме: грошові кошти було надано відповідачу не в борг, а для придбання автомобіля позивачем. На протязі декількох років між позивачем та відповідачем складалися дружні стосунки. На початку 2020 року позивач повідомив про бажання обміняти свій автомобіль на кращий з доплатою та попрохав відповідача поцікавитися у його знайомих про можливість такого обміну. Через деякий час відповідач розповів позивачу про те, що його сусід також має намір обміняти свій автомобіль, але з доплатою для себе (еквівалент 3-4 тис. доларів США). 17.04.2020 вранці позивач передав відповідачу 89000 гривень та попросив при цьому написати розписку. Після цього ввечері 17.04.2020 позивач передав відповідачу ще 5000 гривень та попросив при цьому написати розписку на загальну суму 94000 гривень, яку відповідач і написав, при цьому спитавши про попередню розписку на 89000 гривень. Позивач відповів, що попередньої розписки не існує, оскільки він її порвав та викинув. На вимогу позивача у розписці про отримання грошей було вказано дату повернення грошей до 21.04.2020, оскільки позивач мав бажання за три дні переоформити свій автомобіль та дуже хвилювався за нестабільний курс гривні по відношенню до долара США. Надалі обмін автомобілями не стався з причин незалежних від відповідача. Наприкінці квітня 2020 року початку травня 2020 року грошові кошти у сумі 94000 гривень відповідач повернув позивачу та запитав про розписку. Позивач відповів, що розписки не існує, оскільки він її також порвав та викинув. На підтвердження повернення грошових коштів позивачу відповідач надав до суду копії квитанцій № 9823-2842-8K13-384Х від 06.05.2020 про переказ особистих коштів на суму 13000 гривень та № ЕB7B-E0HA-TX5E-8ЕР4 від 04.05.2020 про переказ особистих коштів на суму 20000 гривень. Повернення грошей відповідач здійснював як готівковими та безготівковими коштами. Щодо твердження позивача про те, що відповідач на сьогоднішній день на його телефонні дзвінки не відповідає та всіляко уникає зустрічей на протязі 2020 року між позивачем та відповідачем існували дружні стосунки та вони неодноразово спілкувалися, як під час особистих зустрічей так і за телефоном. На підтвердження спілкувань за допомогою телефонного зв`язку надав суду роздруківку кількості розмов та їх тривалості оператора стільникового зв`язку відповідача. На теперішній час стосунки між відповідачем та позивачем розладилися. Крім того, відповідач вважає, що надані позивачем на підтвердження укладення договору позики копії розписок, не можуть бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки з їх змісту не вбачаються та відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача в якості позики, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема про його наявність, а дві розписки можуть лише підтверджувати отримання останнім грошових коштів від позивача. Надані позивачем розписки, не підтверджують в розумінні положень ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України існування укладеного у письмовій формі між сторонами саме договору позики. У розписках відповідача про отримання 94000 гривень та 89000 гривень не вказано, у зв`язку з чим і для яких цілей він отримав ці кошти (у позику, на зберігання чи інше). Відповідач вважає позовні вимоги, про стягнення суми боргу за борговою розпискою, 3% річних від простроченої суми, компенсацію за завдану моральну шкоду, витрати на професійну правову допомогу та судові витрати безпідставними та необґрунтованими, та просить суд у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] відмовити (а.с. 22-25). Відповідь на відзив позивач до суду не подавав. Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 23.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 58-59). Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Дергачівського районного суду Харківської області від 30.09.2021, проведеного у зв`язку зі звільненням у відставку судді [PERSON] , у провадженні якої перебувала вказана справа, справа № 953/20434/20 передана головуючому судді Остропільцю Є.Р. (а.с. 63, 64). Ухвалою судді Дергачівського районного суду Харківської області від 04.10.2021 справу № 953/20434/20\~прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 65-66). Розпорядженням голови Верховного Суду № 10/0/9-22 від 16.03.2022 Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Борівського районного суду Харківської області та Дергачівського районного суду Харківської області. Згідно з ч. 7\~ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~відповідне рішення є підставою для передачі усіх справ, які перебували на розгляді суду, територіальна підсудність якого змінюється. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Котелевського районного суду Полтавської області від 21.11.2022 на розгляд судді Шолудько А.В. надійшла справа № 953/20434/20 (а.с. 76). 03.03.2023 ухвалою судді справу № 953/20434/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, штрафних санкцій та моральної шкоди прийнято до свого провадження справу. Призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 77). Сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, у тому числі сторони у порядку, визначеному ч. 5 ст. 130 ЦПК України (а.с.126, 127), клопотання про відкладення судового розгляду до суду не подавали. Представник позивача адвокат Горлач Андрій Сергійович, який діє на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги від 22.08.2023 (зворот а.с. 95) 21.02.2024 подав до суду через систему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без його та позивача участі (а.с.134-136). Представник відповідача адвокат Кулькін Артур Олександрович, який діє на підставі ордера про надання правничої (правової) допомоги серія АХ № 1111988 від 29.07.2023 (а.с. 129), 23.01.2024 подав до суду через підсистему «Електронний суд» заяву про розгляд справи без його та відповідача участі, у задоволенні позову просить відмовити (а.с. 128). Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи на підставі наявних у суду матеріалів за відсутності сторін та їх представників, які повідомлені про дату, час та місце судового розгляду належним чином та подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з ч. 6 ст. 259 ЦПК України у виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження не більш як п`ять днів з дня закінчення розгляду справи. Відповідно до положень ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 1519/2-5034/11 зазначено, що згідно з ч. 5 ст.268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. З урахуванням розумності положення ч.5 ст.268 ЦПК України\~слід розуміти таким чином: у разі ухвалення судового рішення за відсутності учасників справи, суд повинен зазначати датою ухвалення ту дату, на яку було призначено розгляд справи, та вказувати у резолютивній частині дату складення повного судового рішення. Проте у разі зазначення судом датою ухвалення судового рішення дати складення повного судового рішення, внаслідок чого дата судового засідання та дата ухвалення судового рішення не співпадатимуть, це не є порушенням прав сторін. Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. 17.04.2020 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 94000 грн та в сумі 89000 грн, які зобов`язався повернути до 21.04.2020, що підтверджується оригіналами двох розписок від 17.04.2020 (далі розписки), наданими позивачем (а.с. 44, 45). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, необхідно виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Верховного Суду від 14.09.2022 у справі № 130/82/2015). Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Судом встановлено, що розписки [PERSON] містять підтвердження факту отримання грошових коштів від [PERSON] у сумі 94000 грн та 89000 грн, а також зобов`язання повернути вказані кошти до 21.04.2020. Заперечення [PERSON] що оспорювані розписки не підтверджують існування укладених у письмовій формі між сторонами саме договорів позики, оскільки у розписках відповідача про отримання 94000 гривень та 89000 гривень не вказано, у зв`язку з чим і для яких цілей він отримав ці кошти (у позику, на зберігання чи інше) спростовуються змістом розписок, у яких зазначено як про отримання від [PERSON] сум позики, так і зобов`язання їх повернути у строк встановлений у розписках, а саме до 21.04.2020. Не підтверджені жодними доказами й інші заперечення відповідача з приводу позовних вимог, зокрема: що грошові кошти було надано відповідачу не в борг, а для придбання автомобіля позивачем; що загальна сума грошових коштів отримана відповідачем становила 94000 грн (89000 грн та 5000 грн), а не 183000 грн (87000 грн та 94000 грн), що відповідач повернув позивачу суму отриманих коштів у повному обсязі безготівковим способом та готівкою. Згідно зі статтею 545 ЦК України наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця), свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. На підтвердження виконання боргового зобов`язання відповідачем надано до суду квитанції про перерахування 04.05.2020 та 06.05.2020 позивачу коштів у сумі 20000 грн та 13000 грн, (квитанції АТ «Універсал Банк» № ЕВ7В-Е0НА-ТХ5Е-8ЕР4 від 04.05.2020 та № 9В23-2842-8К13-384Х від 06.05.2020 (а.с. 28, 29). Заперечень щодо отримання вказаних коштів та їх призначення позивач не надав. Вирішуючи питання про стягнення заборгованості за договором позики суд враховує вказані квитанції на загальну суму 33000 грн та вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути заборгованість у розмірі 150000 грн (183000 грн (сума за двома борговими розписками) 33000 грн (кошти, перераховані відповідачем згідно з наданими квитанціями) = 150000 грн). Крім того, позивач просить стягти з відповідача за порушення грошового зобов`язання суму 3% річних, яка згідно з його розрахунком (із 17.04.2020 по 11.11.2020) складає 3218,79 грн. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до наданих суду розписок, строк виконання зобов`язань встановлено до 21.04.2020. Отже прострочення зобов`язання необхідно рахувати із наступного дня строку, а саме з 22.04.2020. Станом на 04.05.2023, дату повернення позивачу першої суми коштів у розмірі 20000,00 грн, прострочення виконання зобов`язання складає 12 днів. Отже, розмір 3% річних від суми заборгованості станом на вказану дату складає 180,40 грн (183000 грн х 0,03 х 12 : 365= 180,40 грн). Наступну суму коштів у розмірі 13000,00 грн відповідач повернув позивачу 06.05.2020. Прострочення виконання зобов`язання у розмірі 163000,00 грн (183000-20000=163000,00 грн) складає 2 дні. Розмір 3% річних від суми заборгованості за період із 04.05.2020 по 05.05.2020 складає 26,79 грн (163000 грн х 0,03 х 2 : 365 = 26,79). Станом на 11.11.2020, а саме на дату на яку проводить розрахунок позивач, із дати останнього платежу прострочення виконання зобов`язання складає 190 днів. Розрахунок проводиться, виходячи із 150000,00 грн заборгованості (163000 грн 13000 грн =150000,00 грн). Розмір 3% річних від суми заборгованості за останній період із 06.05.2020 по 11.11.2020 складає 2342,47 грн (150000 грн х 0,03 х 190 : 365 = 2342,47 грн). Отже, розмір 3% річних від суми заборгованості за увесь період прострочення складає 2549,66 грн (180,40 грн + 26,79 грн + 2342,47 грн = 2549,66 грн). Вказана сума підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із ч.3\~ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц, провадження № 14-714цс19, дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує зазначені у позові доводи, зокрема: глибини душевних страждань, завданих позивачу протиправною поведінкою відповідача щодо неповернення отриманих у борг коштів, тривалість такого періоду, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, як достатні для часткового задоволення позову. Суд не бере до уваги твердження позивача на обґрунтування заподіяної йому моральної шкоди про те, що з метою уникнення виконання грошового зобов`язання відповідач розповсюджує серед спільних знайомих негативну інформацію про позивача, оскільки вказані твердження не доведені жодними доказами. Враховуючи встановлені обставини у справі, оцінюючи доводи позивача на обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, та з огляду на ступінь вини відповідача, характер та обсяг моральних страждань позивача, спричинені негативні наслідки, які були завдані позивачу неправомірними діями відповідача, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, стягнувши із відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 3000 грн. У позовних вимогах позивач просить стягти із відповідача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 14000 грн, які включені ним до предмета та ціни позову. Верховний Суд у постанові від 14.09.2021 у справі № 909/243/18 роз`яснив, що предметом позову є безпосередньо матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої особа звертається до суду за захистом своїх прав чи інтересів. Оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи питання щодо їх відшкодування повинно вирішуватися у встановленому процесуальним законом порядку судом, який ухвалив рішення у цій справі, а тому в цій частині позовних вимог позивачу слід відмовити. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. На підставі ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; відповідно до ст. 79 достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи; згідно з ч. 1, 2 ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 1, 6, 7, статті 81 кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивачем заявлено витрати на правову допомогу в розмірі 14000 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами, пов`язаними з розглядом справи . Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, якою визначено\~розподіл судових витрат між сторонами судові витрати, пов`язані з розглядом справи (у тому числі витрати на правову допомогу), покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 3 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем надано договір про надання правничої допомоги, укладений 25.09.2020 між [PERSON] та адвокатом Горлачем Андрієм Сергійовичем (а.с. 31). Водночас позивачем не надано жодних доказів на підтвердження понесених ним витрат щодо обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості, яка сплачена або яку належить сплатити. Враховуючи наведене суд вважає, що заявлена позивачем сума витрат на правову допомогу розподілу не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Із заявленої позивачем ціни позову 220218,78 грн позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2202,2 грн. Оскільки вимоги позивача підлягають до часткового задоволення, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 1555,41 грн в рахунок відшкодування понесення позивачем судових витрат по сплаті судового збору.

Outcome: partial