Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила стягнути з відповідача заборгованість за договором оренди в сумі 209020,91грн., за оплату послуг з електропостачання у сумі 20788,70 грн., за оплату послуг медичної установи в сумі 24176,09 грн., а всього - 253985,70 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що заборгованість за договором оренди та з оплати комунальних послуг виникла через неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди № 80104.16004 (34803.16004) на квартиру на території [ADDRESS] в будинку на 1 поверсі ліворуч, а також підвал, що належить до неї. Підтвердженням чого є угода про розірвання договору з угодою про визнання заборгованості від 01.07.2021, а також листування відповідача з відповідними надавачами комунальних послуг. Крім того, 06.03.2021 р. Відповідач надав Позивачу довіреність, якою уповноважив останню представляти його інтереси з усіх питань, що стосуються договору оренди з усіма зацікавленими особами, зокрема домоуправлінням, а також приймати та передавати всі повідомлення для нього. 01.07.2021 р. Позивач самостійно уклала договір оренди цієї ж квартири та була вимушена оплатити заборгованість відповідача, що підтверджується платіжними дорученнями, а також нею сплачено вартість лікування Відповідача, заборгованість за яке стягнуто солідарно з обох сторін за судовим ріщенням AG Wedding Az. 20-0806031-2-6 від 18.05.2020, що підтверджується листуванням із виконавчою службою, Шаріте, та платіжним дорученням від 18.03.2022 на суму 613,09 євро. Вказане стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує. Представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов не визнає. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до\~ст. 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, приходить до наступних висновків. Згідно до\~ст. 3 Цивільного кодексу України\~загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі\~ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст. 12 ЦПК України\~передбачено наступне. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Обставини справи, відповідно до ч. 2 ст. 78\~ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом достовірно встановлено, що 01.10.2020 р. судовим наказом Васильківського міськрайонного суду Київської області у справі № 362/4432/20 стягнуто з Відповідача на користь Позивача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі частки заробітку (доходу), починаючи з 25.08.2020 р. і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, будь яких обставин, вказаним процесуальним рішенням суду, не встановлювалося. 12.02.2021 р. рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області, що набрало законної сили 16.03.2021 р., у справі № 362/4963/20 шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Згідно з ч.ч. 1, 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. До письмових\~доказів,\~викладених іноземною\~мовою,\~повинні додаватися\~переклади українською\~мовою,\~засвідчені належним\~чином.\~Вірність перекладу\~документів юридичного\~характеру повинна\~бути нотаріально\~засвідченою в\~порядку статті\~79\~Закону України\~«Про нотаріат».\~Пунктом 2.1.\~глави 8\~розділу ІІ\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України\~№296/5\~від 22.02.2012,\~визначено,\~якщо нотаріус\~не знає\~відповідних мов\~(однієї\~з них),\~переклад документа\~може бути\~зроблено перекладачем,\~справжність підпису\~якого засвідчує\~нотаріус за\~правилами,\~передбаченими цим\~Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою. Таким чином докази, не перекладені з іноземної мови на українську мову та не засвідчені належним чином в порядку ст. 79 Закону України «Про нотаріат» не є належними документами, оскільки не оформлені в установленому законом порядку. Дана правова позиція відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, зокрема викладеній у постанові від 20.06.2019 у справі № 910/4473/17. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем, в підтвердження обставин позову, надано копії документів, складених іноземною мовою, що перекладені та засвідчені [PERSON] , дипломованим перекладачем, справжність підпису якої та кваліфікацію засвідчено головним бібліотекарем ННМБУ [PERSON] . Відповідач, заперечуючи вимоги позову, надав суду докази, що перекладені з німецької мови на українську мову кваліфікованим та сертифікованим перекладачем [PERSON] , засвідчені ФОП [PERSON] , Бюро перекладів «De-Lis». Відтак відсутність належним чином засвідченого перекладу на українську мову документу, складеного іноземною мовою, унеможливлює встановлення судом змісту такого документу, дії, яка вчинена на підставі вказаного документу, особи, якою вона була вчинена, на користь кого тощо. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідачем, у клопотанні про долучення доказів від 23.01.2024 р. визнано укладення 9/13 серпня 2018 року з HT Berlin Object HBB GmbH&Co.KG договору оренди квартири на території вул. Шторковер штрасе 13 в 10409 Берлін, за яким у відповідача виникли зобов`язання перед орендодавцем щодо сплати орендної плати та плати за спожиті послуги на період до 30.06.2021 року, що підтверджується визнаною відповідачем Угодою про розірвання договору оренди від 01.07.2021 року (надалі - угода). Згідно параграфу 1 Угоди, договірні сторони погоджуються, що договір оренди за взаємної згоди закінчується 30.06.2021 року. Параграфами 5, 6 Угоди передбачено обов`язки Орендаря щодо професійного виконання косметичного ремонту до 30.06.2021 року та вивезення внесеного протягом терміну оренди в орендованому квартиру обладнання і приведення її в колишній стан. Згідно параграфу 7 Угоди, орендар сплачує експлуатаційні витрати по 30.06.2021 р. включно. Орендар проінформований, що при розрахунках експлуатаційних витрат можуть виникнути додаткові платежі. Орендодавець використовує сплачену заставу, яка на даний момент становить 1938,16 євро, щоб компенсувати пропорційну наявну заборгованість у розмірі 3399,81 євро. Однак орендодавець має право повернути суму до 150 євро на рік до остаточного розрахунку експлуатаційних витрат. Щоб скористатися цим правом, Орендодавець залишає заставу в розмірі 1788,16 євро для погашення заборгованості. Згідно параграфу 9 Угоди, у зв`язку з наявністю заборгованості по орендному рахунку укладається договір розстрочки, який додається як Додаток 1. Відповідно до параграфу 8 заборгованість у розмірі 1611,65 євро залишається після зарахування частки застави. За межами цієї угоди, згідно параграфу 10, не було укладено жодних усних додаткових домовленостей. Зміни та доповнення до цього договору повинні бути внесені в письмовій формі. Як вбачається з Угоди про визнання існуючого боргу між HT Berlin Object HBB GmbH&Co.KG як Кредитором та [PERSON] як Орендарем і Боржником, останній заборгував Кредитору з договору найму квартири 1693,05 євро, що зобов`язався сплатити з липня до грудня 2021 року по 282,17 євро щомісячними платежами. Платіж вважається здійсненим, як тільки гроші знаходяться у вільному доступі для кредитора на його рахунку. Тож, відповідач визнав наявність у нього за договором оренди житла перед кредитором HT Berlin Object HBB GmbH&Co.KG заборгованості у розмірі 1693,08 євро. Також, відповідачем визнано факт складення 06.03.2021 р. довіреності на правовідносини, зв`язані з орендою квартири за адресою: [ADDRESS] , № договору: 34803.16004, за якою Відповідач довіряє Позивачу, Штроковерштрассе, 13, 10409, Берлін, представляти його в усіх його справах, які стосуються вищезазначених правовідносин з усіма зацікавленими особами, зокрема домоуправлінням, а також приймати та передавати всі повідомлення для нього. Нормами статей 237-239, 241, 244 245 ЦК України закріплено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не\~може вчиняти\~правочин,\~який відповідно\~до його\~змісту може\~бути вчинений\~лише особисто\~тією особою,\~яку він\~представляє. Правочин,\~вчинений представником,\~створює,\~змінює,\~припиняє цивільні\~права та\~обов`язки\~особи,\~яку він\~представляє. Правочин,\~вчинений представником\~з перевищенням\~повноважень,\~створює,\~змінює,\~припиняє цивільні\~права та\~обов`язки\~особи,\~яку він\~представляє,\~лише у\~разі наступного\~схвалення правочину\~цією особою.\~Правочин вважається\~схваленим зокрема\~у разі,\~якщо особа,\~яку він\~представляє,\~вчинила дії,\~що свідчать\~про прийняття\~його до\~виконання. Наступне схвалення\~правочину особою,\~яку представляють,\~створює,\~змінює і\~припиняє цивільні\~права та\~обов`язки\~з моменту\~вчинення цього\~правочину.\~Представництво,\~яке грунтується\~на договорі,\~може здійснюватися\~за довіреністю. Довіреністю\~є письмовий\~документ,\~що видається\~однією особою\~іншій особі\~для представництва\~перед третіми\~особами.\~Довіреність на\~вчинення правочину\~представником може\~бути надана\~особою,\~яку представляють\~(довірителем),\~безпосередньо третій\~особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Таким чином, суд не виключає можливості здійснення позивачем оплат в рахунок погашення боргу відповідача за договором оренди, проте, через невиконання сторонами обов`язку закріпленого ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд позбавлений можливості повно, всебічно та достовірно встановити всі обставини справи, зокрема і розмір оплаченого позивачем боргу. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен довести, що його дії відповідали його інтересам та інтересам відповідача та не порушували прав одної із сторін, а також грунтувалися виключно на договірних засадах та нормативних актах. Однак, жодних належних доказiв позивачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача, предмета спору, але не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Положеннями ст.ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки із наданих доказів суд на має можливості достовірно встановити обсяг зобов`язань відповідача перед позивачем. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р., п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 р.). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могли бискористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідними клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed