Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача. 28.12.2021 адвокат Ігнатенко В.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , звернувся до комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] з вимогами: - стягнути з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 82770 (вісімдесят дві тисячі сімсот сімдесят) грн 00 к.; - - стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 7000 (сім тисяч) грн 00 к. та судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн 00 к.. На обґрунтування позову зазначено, що 18.08.2020 [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 31000 (тридцять одна тисяча) грн 00 к., терміном до 31.10.2020 відповідно до розписки від 18.08.2020. 01.12.2020 [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 51770 (п`ятдесят одну тисячу сімсот сімдесят) грн 00 к. до 01.06.2021, відповідно до розписки від 01.12.2020. Загальна сума заборгованості за двома розписками складає 82770,00 грн. На момент звернення до суду [PERSON] борг не повернув, [PERSON] неодноразово намагався зв`язатися з [PERSON] , але він не виходив на зв`язок та постійно уникав зустрічей. Рух справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.01.2022 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене провадження в справі. Згідно Указу Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні» в Україні введено воєнний стан. Розпорядженням Голови Верховного Суду № 4/0/9-22 від 10.03.2022 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" змінено територіальну підсудність судових справ Комінтернівського районного суду міста Харкова та визначено територіальну підсудність справ за Ленінським районним судом міста Полтави. Відповідно до акту приймання - передавання справ від 09.08.2022 до Ленінського районного суду міста Полтави з Комінтернівського районного суду міста Харкова надійшла справа № 641/10314/21. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2022, зазначену справу передано в провадження судді Парахіної Є.В. Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Полтави Парахіної Є.В. від 11.08.2022 прийнято позовну заяву до розгляду. 18.04.2023 заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави позов адвоката Ігнатенка Василя Миколайовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 82770 (вісімдесят дві тисячі сімсот сімдесят) грн. 00 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 7000 грн., а всього 7908 грн. 00 коп. Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Полтави Парахіної Є.В. від 01.06.2023 заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18.04.2023 року в справі № 641/10314/21 за позовом адвоката Ігнатенка Василя Миколайовича в інтересах [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу скасовано. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Рішенням Вищої ради правосуддя від 11.12.2023 № 1162/0/15-23 суддю [PERSON] звільнено з посади судді Ленінського районного суду м. Полтави у зв`язку з поданням заяви про відставку. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.12.2023, зазначену справу передано в провадження судді Подмаркової Ю.М. Ухвалою судді Ленінського районного суду міста Полтави Подмаркової Ю.М. від 13.12.2023 прийнято до провадження справу та призначено розгляд справи. Аргументи учасників справи. 26.06.2023 від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначено, що [PERSON] у позові посилається на положення статей 1046 та 1047 ЦК України, де підтвердженням вказаних правовідносин є укладення договору позики, але позивач не надав до суду доказів, що підтверджують укладення договору позики між ними, також не надав документів про те, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти. На обґрунтування позовних вимог [PERSON] додав до позовної заяви дві розписки, але зі змісту самих розписок не має жодного підтвердження того, що гроші надавалися та були отримані за договором позики. Дійсно, 18.08.2020, ним було написано розписку на суму 31000,00 грн, проте, реальних коштів від [PERSON] він не отримував, розписка була надана на вимогу [PERSON] , як гарантія розрахунку за його пошкоджений автомобіль, за майбутню оренду, та, як гарантія збереження авто у належному стані. Приблизно, у лютому 2020 року, він прочитав оголошення про оренду авто і вперше зустрівся з [PERSON] , який передав йому в користування авто Chevrolet Nubira, реєстраційний номер [NUMBER] . Договір оренди авто при цьому не укладався, плата за користування автомобілем була погоджена усно. Згідно умов, він повинен був кожного місяця перераховувати на особисту банківську картку [PERSON] визначену грошову суму, дані умови він виконував, тобто, перераховував необхідну суму на його рахунок, а також передавав гроші готівкою. В березні 2020 року в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, автомобіль Chevrolet Nubira, реєстраційний номер [NUMBER] , який він орендував у [PERSON] , отримав незначні механічні пошкодження (справа про адміністративне правопорушення № 755/4706/20, Дніпровський районний суд м. Києва). Через деякий час, [PERSON] надав йому в оренду інший автомобіль, також на усних домовленостях про оплату за користування та змусив 18.08.2020 написати розписку на суму 31000,00 грн в рахунок оплати за ремонт пошкодженого автомобіля та майбутньої оренди іншого автомобіля. Після цього, він продовжував користуватися наданим [PERSON] автомобілем та регулярно сплачував кошти за ремонт та оренду авто готівкою та переказами на банківську картку. 01.12.2020 [PERSON] змусив його написати нову розписку на суму 51770,00 грн, як гарантія розрахунку за майбутню оренду та, як гарантія збереження авто у належному стані, щодо розписки від 18.08.2020, він запевнив, що її не існує і її знищив. Тобто, ніяких грошових коштів від [PERSON] не отримував, а за ремонт і оренду автомобіля розрахувався повністю. Вказане підтверджується випискою з рахунку Monobank на іменну картку [PERSON] . Дані обставини підтвердив і сам представник позивача в судовому засіданні 01.06.2023 на запитання про його відносини з [PERSON] та правову природу боргу, адвокат Ігнатенко В.М. пояснив, що [PERSON] дійсно повідомляв йому, що надавав в оренду [PERSON] свої автомобілі, а зміст розписок це борг за їх оренду. Враховуючи наведене [PERSON] вважає позов таким, що заявлено безпідставно та заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. 11.07.2023 від адвоката Ігнатенка В.М., який діє в інтересах позивача [PERSON] , надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що [PERSON] у відзиві на позовну заяву не заперечує факту оренди автомобілів у [PERSON] та факт ДТП, надає банківську виписку на суму 19670,00 грн стверджуючи, що дані кошти були сплачені в рахунок оренди авто та в рахунок ремонту після ДТП. Однак, відповідно до двох наявних розписок, стає зрозумілим, що вищевказана сума коштів не відповідає сумі жодного зобов`язання за розписками від 18.08.2020 на суму 31000,00 грн та від 01.12.2020 на суму 51770,00 грн. Суми вказані у банківській виписці за період з 02.03.2020 по 23.10.2020 є платежами за оренду автомобілів, матеріали справи не містять жодного доказу повернення [PERSON] грошових коштів кредитору за борговими розписками. [PERSON] зазначає, що [PERSON] орендував авто позивача, потрапив у ДТП, після, отримав інше авто в оренду. Після ДТП авто відновлювалося, [PERSON] продовжував орендувати інше авто. Після тривалої оренди [PERSON] звернувся до [PERSON] із проханням взяти кошти в борг. [PERSON] погодився та надав кошти у сумі 31000,00 грн. [PERSON] пояснив, що в нього залишились борги після ремонту авто. 31.10.2020 [PERSON] повторно звернувся до [PERSON] для отримання коштів в борг, пояснивши, що йому терміново потрібні кошти та написав ще одну розписку на суму 51770,00 грн. Враховуючи викладене, позовну заяву просив задовольнити в повному обсязі. 24.07.2023 від відповідача [PERSON] надійшли заперечення в яких зазначено, що, починаючи з грудня 2021 року до ухвалення Ленінським районним судом м. Полтави рішення від 18.04.2023, позивач та представник позивача жодним чином не пояснювали відносин [PERSON] з [PERSON] та правову природу розписок. З матеріалів справи до 18.04.2023 слідує, що [PERSON] зовсім незнайомому чоловіку, який є внутрішньо переміщеною особою, без постійного місця проживання, непрацюючому, 18.08.2020, раптом, надав кошти в борг, а потім, не отримавши повернення боргу, не беручи до уваги ризики, не оформлюючи згідно з нормами цивільного права договір позики, 01.12.2020 знову, начебто, надав в борг кошти. У відповіді на відзив представник позивача підтвердив в яких саме відносинах перебували [PERSON] та [PERSON] та правову природу розписок. При цьому, позивач приховав факти, що у власності має автомобілі, які здає в оренду для використання під таксі та отримує за це грошові кошти, тобто дохід. [PERSON] надаючи в оренду свої автомобілі [PERSON] , не оформлюючи згідно норм податкового законодавства договори оренди з очевидних на це причин, щоб отримати гарантії і в подальшому, доходи від оренди та збереження в належному стані авто, примусив відповідача, який знаходився в певній залежності від нього, написати боргові розписки на суми грошових коштів, які фактично не надавалися, а сам зміст цих розписок не відповідає дійсності. Із вищевикладеного слідує, що не отриманий в майбутньому дохід від оренди автомобіля позивач маскував під видом оформлення боргових розписок від орендатора автомобіля, тобто відповідача. Саме в цьому і є дійсний зміст та правова природа боргових розписок написаних відповідачем. Зазначені обставини спростовують доводи позивача, щодо обґрунтування позову у частині фактичних обставин справи під час аргументації позовних вимог. Враховуючи наведене, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач та та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, від адвоката Ігнатенка В.М. надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, у поданій заяві позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначив, що позовні вимоги не визнає, у задоволенні позовних вимог просить відмовити. За правилами ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасникам справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, ураховуючи надходження від представника позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності та за відсутності позивача, враховуючи що відповідач повідомлений про дату, час та місце судового засідання, подав заяву про розгляд справи без його участі, вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи учасників справи, неявка вказаних учасників справи у судове засідання не перешкоджає вирішенню спору. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду. Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Розпискою від 18.08.2020 підтверджується, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 31000,00 грн, яку зобов`язався повернути у строк до 31.10.2020. Розпискою від 01.12.2020 підтверджується, що [PERSON] отримав від [PERSON] позику в сумі 51770,00 грн, яку зобов`язався повернути у строк до 01.06.2021. Станом на день розгляду вказаної справи сума боргу за розписками відповідачем позивачу не повернута. Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі суд приходить до висновку, що між сторонами у належній формі укладено договори позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020, проте відповідач [PERSON] порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договорів позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Своїм підписом відповідач засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін. При цьому, суд зазначає, що в розписках відповідач зобов`язався повернути всю суму боргу до визначеної дати, що спростовує доводи [PERSON] про оформлення у такий спосіб зобов`язань (сплати періодичних платежів) за договором оренди автомобіля, який фактично і було укладено між сторонами. Суд також критично оцінює аргументи відповідача про те, що надані позивачем розписки не підтверджують факт передачі коштів у борг, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики та підтверджує його укладення, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми. Це узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, та постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. При цьому суд констатує, що предметом спору у даній справі є стягнення боргу за розписками, а не визнання договору позики недійсним, судового рішення, яким було би визнано означений договір недійсним, суду не надано, зустрічного позову щодо визнання договору недійсним стороною відповідача заявлено не було. Відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Твердження відповідача про те, що [PERSON] змусив його написати вищевказані розписки, відповідачем під час судового розгляду не доведено, так само як і факт застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку [PERSON] . Досліджені під час судового розгляду постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 10.04.2020 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та виписка по картці від 16.05.2023 [PERSON] , які долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву, жодним чином не підтверджують повернення [PERSON] боргу позивачу за договорами позики (розписками) від 18.08.2020 та від 01.12.2020 в сумі 82 770 грн 00 к. Таким чином, судом не встановлено, що відповідач при укладенні договорів позики (написанні боргових розписок) не розумів значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Твердження позивача про те, що він не отримував гроші, на думку суду є голослівними, такими, що спрямовані на ухилення від виконання своїх зобов`язань за розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020. Відтак, враховуючи, що під час судового розгляду не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики (розписками), тому слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики (розписками) від 18.08.2020 та від 01.12.2020 в сумі 82 770 грн 00 к., суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат між сторонами. Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 грн. Так, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до частини 6 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно статті 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано копію угоди про надання правничої допомоги № 14/12/2021-2 від 14.12.2021 та копію угоди про надання правничої допомоги № 17/10/2023/1 від 17.10.2023, які укладені між [PERSON] та адвокатом Ігнатенком В.М., згідно з якими загальна вартість послуг адвоката становить 7000,00 грн, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1184068 від 14.12.2021, ордер на надання правничої (правової) допомоги серії АІ № 1486385 від 31.10.2023, та прибутковий касовий ордер № 14.дек від 14.12.2021 про сплату позивачем гонорару адвоката у загальному розмірі 7000,00 грн. Частиною 8 статті 141 Цивільного процесуального кодексу України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Таким чином, розподілу підлягають не лише фактично понесені витрати (відповідно можуть бути підтверджені фінансовими документами) та і ті, що будуть в майбутньому сплачені стороною (відповідно не можуть бути підтверджені фінансовими документами). Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді. Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Відповідно до вимог діючого законодавства, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та обсягом наданої позивачу правової допомоги. Таким чином, вимоги позивача про стягнення витрат, пов`язаних з отриманням послуг адвоката підлягають задоволенню в повному обсязі, тобто з відповідача [PERSON] у розмірі 7000,00 грн. Понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн підлягають стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved