Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє адвокат Садаклієв І.І., звернувся до суду з позовною заявою та, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 46 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.09.2023 року становить 1\~682\~155 грн, а також понесені судові витрати та витрати на надання правничої (правової) допомоги. Свої вимоги мотивує тим, що 30.11.2022 року відповідач отримав у нього в борг 16 000 доларів США, а 05.01.2023 року ще 30 000 доларів США, про що власноручно написав відповідні розписки, зобов`язавшись повернути зазначені грошові кошти у строк до 01.03.2023 року та до 01.04.2023 року відповідно. Після спливу обумовленого терміну повернення боргу, до нього звернувся відповідач та повідомив, що він зайнявся купівлею пшениці і вклав усі кошти в бізнес, у зв`язку з чим попросив його почекати ще два місяця. Позивач погодився, але до теперішнього часу відповідач борг не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханнями та вимогою повернути позичені ним грошові кошти, але він, посилаючись на різні обставини, які не відповідають дійсності, відмовляється від повернення боргу. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов боргових розписок, позивач змушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач в судове засідання не з`явився, а від його представника [PERSON] до суду надійшла заява, в якій він просить суд розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча повідомлявся про день розгляду справи належним чином, що підтверджується трекінгом відправлення №6504521551186 та довідкою про доставку повідомлення у додаток «Viber», відзив на позов не подав, а тому суд, приймаючи до уваги заяву представника позивача, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України. Приймаючи до уваги заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 30.11.2022 року між сторонами у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 16 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.03.2023 року. 05.01.2023 року між сторонами знову у простій письмовій формі був укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 30 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 01.04.2023 року. Вказані обставини підтверджуються борговими розписками. Доказів про повернення відповідачем боргу позивачу матеріали справи не містять. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України). Згідно з статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України. Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України). Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша\~статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)». Враховуючи те, що відповідач свої зобов`язання по поверненню позивачу грошових коштів в загальній сумі 46 000 доларів США, взятих у борг, належним чином не виконав, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. За змістом статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07.07.2023 року у справі № 296/10217/15-ц. Оскільки умовами договорів позики, оформлених розписками від 30.11.2022 року та від 05.01.2023 року, сума боргу визначена в іноземній валюті, а саме 16 000 доларів США та 30 000 доларів США відповідно, отже відповідач, як позичальник, зобов`язаний повернути позивачу, як позикодавцю, суму боргу в іноземній валюті у загальному розмірі 46 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення (1 долар США = 38,2847 грн) становить 1\~761 096 грн 20 к. Офіційний курс гривні до долара США станом на 20.02.2024 року визначено на підставі інформації, що розміщена в розділі «Офіційний курс гривні щодо іноземних валют» на офіційному інтернет-представництві Національного Банку України. Щодо позовних вимог про стягнення витрат на професійну правничу (правову) допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а ч. 1 ст. 137 вказаного Кодексу встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно з ордером на надання правничої (правової) допомоги, виданими 03.04.2023 року на підставі договору про надання правової допомоги 01/04/023 від 01.04.2023 року, г-ну [PERSON] надається правова допомога адвокатом Садаклієвим І.І. (Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №004208 від 17.06.2020 року). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №379/1418/18 (провадження №61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Водночас, в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про оплату позивачем адвокату Садаклієву І.І. гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки (квитанції до прибуткового касового ордера, платіжні доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо) Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання професійної правничої (правової) допомоги, з урахуванням вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 17 895 грн 60 к., відповідно до квитанцій про сплату судового збору, з яких: 5851 грн за подання позовної заяви, 1073 грн 60 к. за подання заяв про забезпечення позову, 10971 грн за подання заяви про збільшення позовних вимог.

Outcome: partial