Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з цим позовом до відповідачки [PERSON] та просить: 1) встановити факт, що [PERSON] є рідним дядьком [PERSON] , який помер [INFO] ; визнати недійсним заповіт [PERSON] , який посвідчений 5 грудня 2020 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О., зареєстрований у реєстрі за № 1029. Позов мотивує тим, що [INFO] помер його племінник [PERSON] . Після його смерті позивач прийняв спадщину. [PERSON] , яка була матір`ю спадкодавця, є рідною сестрою позивача, однак актовий запис про її народження відсутній. На випадок своєї смерті [PERSON] залишив заповіт на користь відповідачки, однак у момент вчинення цього заповіту він не усвідомлював своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання заповіту недійсним. Відповідачка [PERSON] надіслала до суду відзив на позовну заяву. Позов не визнає та просить відмовити в ньому. Зазначає, що для вирішення питання про не усвідомлення спадкодавцем своїх дій під час вчинення заповіту та неможливість керувати ними, необхідні спеціальні знання, а відтак вимоги позивача є необґрунтованими. Ухвалами Долинського районного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2022 року, від 24 червня 2022 року, від 29 серпня 2022 року у справі витребувано докази. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2023 року у справі призначено судову посмертну психіатричну експертизу та зупинено провадження у справі, яку залишено без виконання. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 19 травня 2023 року поновлено провадження у справі. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 26 липня 2023 року у справі призначено судову посмертну психіатричну експертизу, яку залишено без виконання. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 27 липня 2023 року зупинено провадження у справі. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 14 грудня 2023 року поновлено провадження у справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили відмовити у ньому. Приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Величко С.О. в судове засідання не з`явився, повідомлявся про місце та час розгляду справи, про причину неявки не повідомив. Приватний нотаріус Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кубасов І.Ю. в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком. [PERSON] є рідним племінником позивача. [PERSON] є рідною сестрою [PERSON] та матір`ю спадкодавця [PERSON] . Спадкодавець хворів. Особисто знала його до отриманої травми та після неї. [PERSON] колись його теща нанесла удар сокирою в голову. Подія була приблизно у 1995 році. Спадкодавець виявляв ознаки хворої людини, ходив боком, вживав постійно ліки, родичів упізнавав. [PERSON] дуже сильно радів, що має інвалідність та отримує пенсію. Особисто перебувала у шлюбі з позивачем з 1989 по 2007 або 2008 роки, точно не пам`ятає. [PERSON] при житті міг жорстоко поводитись із собакою. На її переконання спадкодавець був поганою людиною, його не могла терпіти. Деколи коли йшла йому на зустріч то він її не впізнавав або не хотів впізнавати. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що його батьки проживали по сусідству із [PERSON] та його рідною сестрою [PERSON] , яка мала після шлюбу прізвище « [PERSON] ». [PERSON] здається мала двоє дітей. [PERSON] мав ознаки хвороби, шкандибав. [PERSON] є рідним племінником позивача. До травми спадкодавця погано знав, а після травми із ним часто зустрічались. Стверджує, що він шкандибав та мав нерозбірливу мову, проте тісно із ним не спілкувався. [PERSON] із ним завжди вітався. Зустрічався із ним десь через два роки після отримання травми. [PERSON] колишня теща нанесла удар сокирою. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що є сусідкою спадкодавця. Відповідачка здійснювала догляд за [PERSON] , допомагала йому. Спадкодавець особисто до неї звертався один раз на місць та надавала йому послуги перукаря. Спадкодавця знала дев`ять років. Він був добрим, привітним, нічого незвичного в ньому не бачила. Не вважає його неадекватною людиною. [PERSON] помер внаслідок хвороби. Алкоголем не зловживав. На її переконання спадкодавець був нормальною людиною. Не знає де спадкодавець брав гроші на проживання, думає, що він отримував пенсію. За дев`ять років ніколи не бачила, щоб [PERSON] навідував спадкодавця, взагалі не бачила, щоб його навідували рідні люди. [PERSON] до смерті матері проживав із нею, а після одиноко. Вважає, що спадкодавець був з інвалідністю, мав обличчя з ознаками опікової травми. Позивача особисто не знає. Вважає, що [PERSON] не мав психічних вад. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснив, що йому відомо про спір між сторонами. [PERSON] за життя знав та із ним спілкувався, були в нормальних відносинах. Спадкодавець на його переконання був нормальною людиною, його знав більше двадцяти років. Одного разу після смерті спадкодавця матері, бачив у нього якогось чоловіка та він потім повідомив, що то його дядько. [PERSON] не виявляв психічних хвороб, був грамотним, оскільки бачив його листа до державних органів з приводу пенсії, а тому з цього робить висновок. Від спадкодавця не чув, що він раніше мав травму, про це із ним не спілкувались. Він вів себе адекватно, давав значення своїм діям. Вважає, що [PERSON] проживав за рахунок пенсії. Дійсно в нього не повністю функціонувала одна рука. Він ніде не працював. Відповідачка доглядала спадкодавця, годувала його, прала йому. [PERSON] особисто для нього не є близькою людиною, однак може про неї сказати, що вона ні в кого, ні чого не брала. [PERSON] особисто не знає. Також йому не було відомо, що [PERSON] мав травму голови та був з інвалідністю першої групи. Свідок [PERSON] , [INFO] суду пояснила, що [PERSON] знала особисто, оскільки він проживав по сусідству. Спадкодавець із людьми був у нормальних відносинах, спілкувався, був як усі люди. [PERSON] сидів удома під замком. Ніколи не бачила його в стані сп`яніння. Відповідачка та спадкодавець спілкувались, вона його годувала. Він із усіма людьми був у нормальних відносинах, якоїсь неадекватності не проявляв. За які кошти спадкодавець проживав не знає. Коли [PERSON] ішов то трохи тягнув ногу, шкандибав, мав трохи спотворене обличчя. Ніколи не бачила [PERSON] у спадкодавця, взагалі його бачить у суді перший раз. [PERSON] говорив правильно, чітко, ясно, ніколи з людьми не спорив. Мати спадкодавця за життя робила на півночі. [PERSON] до себе у двір нікого не впускав. Позивач на її переконання схожий на мати [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку про часткове задоволення позову з таких підстав. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (чч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України). Судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] (т. 1 а. с. 8). 3 квітня 2021 року позивач [PERSON] подав приватному нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкару Б.В. заяву про прийняття спадщини після смерті свого племінника [PERSON] (т. 1 а. с. 11). Згідно зі свідоцтвом про народження [PERSON] від 18 лютого 2021 року його батьком є [PERSON] , а матір`ю [PERSON] (т. 1 а. с. 12). За витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України від 16 квітня 2021 року, матір`ю [PERSON] є [PERSON] (т. 1 а. с. 13). Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 1 квітня 2021 року, [PERSON] , [INFO] мала дошлюбне прізвище « [PERSON] » (т. 1 а. с. 14). За даними Державного архіву Кіровоградської області від 24 березня 2021 року № Б-378/648/02-07, книги реєстрації актів громадянського стану про народження у м. Долинській за 1941 рік до архіву на зберігання не надходили, тому надати архівний витяг про народження [PERSON] неможливо (т. 1 а. с. 15). Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України). За змістом п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1991 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Встановлення факту родинних відносин між [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] необхідно для реалізації позивачем права на спадкування за законом. Сукупність ознак, що містяться в досліджених судом доказах, а також показання частини допитаних судом свідків підтверджують, що позивач [PERSON] є рідним дядьком спадкодавця [PERSON] , оскільки мати спадкодавця [PERSON] є рідною сестрою позивача. З матеріалів справи слідує, що [PERSON] на випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений 5 грудня 2020 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О., зареєстрований у реєстрі за № 1029, за яким усе належне йому рухоме та нерухоме майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, усе те, що належатиме йому на момент смерті, всі майнові права та обов`язки, заповідає [PERSON] , [INFO] (т. 1 а. с. 16). З матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] , що розпочата 2 лютого 2021 року приватним нотаріусом Долинського районного нотаріального округу Кіровоградської області Величком С.О., слідує, що цього ж дня із заявою про прийняття спадщини звернулась [PERSON] (т. 1 а. с. 148). [PERSON] на момент смерті був зареєстрований один за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а. с. 150). За змістом ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1 та 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1221 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України). За містом ст. ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Положеннями ст. ст. 1233-1236 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК України). Відповідно до ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (чч. 1-3 ст. 203 ЦК України). За правилами ст. ст. 215, 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України). Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. За змістом п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. У цій справі, про що суд вище зазначав, ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 10 березня 2023 року у справі призначено судову посмертну психіатричну експертизу, однак її проведення не відбулось за припинення установи, якій було доручено її проведення. Ухвалою Долинського районного суду Кіровоградської області від 26 липня 2023 року у справі призначено судову посмертну психіатричну експертизу, однак її проведення не відбулось, оскільки позивач [PERSON] , який ініціював проведення експертизи не здійснив її оплату. Тобто проведення експертизи не відбулося за поведінки позивача. Оскільки матеріали цієї цивільної справи не містять належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] в момент вчинення заповіту перебував в такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), відповідно вимоги позивача про визнання заповіту недійсним за цих підстав є необґрунтованими. Отже, суд дійшов до висновку про обґрунтованість та задоволення цього позову частково. Відповідно до п. 2 ч. 3, ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи. За змістом чч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. У цій справі [PERSON] понесено судові витрати зі сплати судового збору, що підлягають стягненню з відповідачки на його користь в розмірі 496,20 грн, тобто пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Вирішення питання про судові витрати на правничу допомогу підлягає згідно з положеннями ч. 8 ст. 141, п. 2 ч. 1, ч. 3 ст. 270 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial