Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У листопаді 2023 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, у якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з Держави України через Державну казначейську службу України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на її користь у відшкодування моральної шкоди 2000000 грн. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що йому заподіяно шкоду рішенням суддів Миколаївського апеляційного суду та Касаційного цивільного суду у справі №487/4174/19, що порушує право позивача на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. А саме Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду ухвалою від 02.11.2020 року у цивільній справі №487/4174/19 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача від 12.10.2020 року на постанову Миколаївського апеляційного суду від 09.09.2020 року у справі №487/4174/19 на підставі того, що оскаржувані заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню на підставі пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, чим порушив право останнього на доступ до правосуддя, що призвело до триваючого порушення її прав та моральної шкоди, у зв`язку з чим було витрачено додаткові зусилля для локалізації негативних наслідків. 10.11.2023 року ухвалою Печерського районного суду м. Києва прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в судове засідання. 30.11.2023 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача - [PERSON] , відповідно до якого заперечив щодо задоволення позовних вимог, оскільки Державна казначейська служба України жодних прав та інтересів позивача не порушувала, не вступала у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавала, то відповідно до вимог чинного законодавства не може нести відповідальності за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювача шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача та вину. За відсутності хоча б одного із елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Позивачем не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням Казначейства та вини в її заподіянні. Також позивачем не зазначено, з яких міркувань вона виходила, оцінюючи моральну шкоду у розмірі 2000000 грн. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020 року у цивільній справі № 487/4174/19 було частково задоволено позовні вимоги, щодо відшкодування за рахунок державного бюджету шкоди, заподіяною протиправними діяннями Білозерського відділення поліції Головного управління Національної поліції в Херсонській області. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09.09.2020 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Херсонській області на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020 року задовольнив, скасував рішення судді Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.03.2020 року у цивільній справі №487/4174/19 та ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позовної заяви [PERSON] . Касаційний цивільний суд у складі Верховного суду ухвалою від 02.11.2020 року у цивільній справі №457/4174/19 відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на постанову Миколаївського апеляційного суду. Відповідно до положенням ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. Положеннями частини першої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними у пункті 3 Постанови від 31.03.1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені у статті 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою для покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування положень частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами згідно положень статтей 1173 та 1174 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім ці норми не заперечують обов`язкової наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у виді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 р. у справі № 920/715/17, постановах Верховного Суду від 17.10.2019 р. у справі № 908/2202/18, від 02.03.2020 р. у справі № 910/434/19, від 09.04.2020 р. у справі № 908/690/19. Частиною 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода може полягати у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст. 1, 5 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у ч. 1 цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів. Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється насамперед за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до ЄСПЛ. У порядку ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на протиправні дії органу судової влади у справі № 487/4174/19, а саме Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, який фактично позбавив її, доступу до правосуддя. При цьому, ухвалення судами судових рішень у справі № 487/4174/19 не є підставою для покладання на державу обов`язку відшкодувати моральну шкоду. За таких обставин, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано матеріальну та моральну шкоду, так само не доведено і розмір такого відшкодування, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збій компенсується державою. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed