Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього на користь: - [PERSON] на підставі виконавчого листа по справі 728/1413/16-ц від 10.06.2016 згідно якого з нього стягуються аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі частини заробітку до досягнення нею повноліття; - [PERSON] на підставі судового наказу виданого Бахмацьким районним судом у справі № 728/1581/22 від 05 грудня 2022 року про стягнення з нього аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі частини заробітку до досягнення ним повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що не зважаючи на основні зобов`язання по сплаті аліментів в нього на утриманні ще перебувають непрацездатна за віком його мати, [PERSON] та друга дружина [PERSON] , яку він утримує до настання 3-х річного віку сина [PERSON] . Також , він зазначив, що сплачує аліменти на двох дітей, що сумарно складає частина його заробітку, в той час коли на утримання двох дітей передбачено стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини, тому позивач просив зменшити розмір аліментів. Ухвалою судді Бахмацького районного суду Чернігівської області від 04.01.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд по суті із викликом сторін. Відповідач [PERSON] надіслала відзив, в якому заперечила проти зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача на її користь на утримання доньки [PERSON] , [INFO] ,так як наведені позивачем обставини не відповідають дійсності та не підтверджені належними доказами. Позивач є особою працездатного віку, працює, не є особою з інвалідністю. Належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення про стягнення аліментів суттєво погіршився матеріальний стан позивача або стан його здоров`я не надав, а також не підтвердив те, що зміна сімейного стану, народження дитини вплинула значним чином на його матеріальне становище, через що він не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Позивачем також не надано доказів, що його матеріальний стан погіршився, навпаки, виходячи з попередніх нарахувань матеріальне становище покращилось та він має змогу утримувати двох неповнолітніх дітей. Позивач мотивував свої вимоги тим, що у нього на утриманні двоє неповнолітніх дітей та дружина (згідно рішення Бахмацького районного суду від 28.09.2023 року), але не надав суду доказів про те, що по даному виконавчому листі проводяться стягнення. На момент подачі позовної заяви до суду виконавчий лист про утримання дружини - [PERSON] до досягнення дитиною 3- х років не був пред`явлений до виконання в органи ДВС. Позивач та відповідач 1 - [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, проживають спільно за однією адресою, разом виховують дитину, тому, викладені в позові обставини спрямовані на те, щоб позбавити саме її доньку належного утримання з його сторони, що суперечить інтересам дитини - підлітка. Також позивач в позові вказує, що на його утриманні знаходиться непрацездатна мати, але доказів її непрацездатності не надав, а приклав лише пенсійне посвідчення, де вказано, що вона є пенсіонером за віком. На даний час [PERSON] працює офіційно в Бахмацькій дільниці АТ «Облтеплокомуненерго», отримує заробітну плату та пенсію за віком, являється працюючим пенсіонером, яка проживає окремо від позивача, має та веде окреме господарство. Тому має змогу сама себе забезпечувати. Отже позивач в обґрунтуванні своїх вимог надав недостовірні дані. Окрім того, відповідач [PERSON] прохає суд звернути увагу на те, що вона не перебуває в шлюбі, проживає з дитиною, дохід має лише в розмірі мінімальної заробітної плати (довідки про доходи прикладено), інших доходів не має. Донька [PERSON] відвідує додаткові заняття з вивчення української мови, іноземних мов, різні гуртки, які несуть фінансові витрати. Позивач, [PERSON] , ніякої участі у вихованні дитини та матеріальному забезпечені окрім аліментів не бере. Не спілкується з дитиною, не цікавиться її навчанням. Позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якому просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зазначив, що трактування відповідача [PERSON] що мати позивача [PERSON] є самодостатнім пенсіонером, яка проживає окремо не відповідає дійсності, оскільки остання - людина поважного віку та потребує додаткової фінансової підтримки, та відповідач не надала жодних доказів, які могли б підтвердити достатність життєвого та фінансового рівня, а тому це є лише припущення. Трактування відповідача стосовно неподання відповідачем [PERSON] до органів Державної виконавчої служби в/л про стягнення аліментів на користь останньої до досягнення дитиною 3-х річного віку, пояснив, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Оскільки з нього органи ДВС проводять відрахування аліментів на дітей по двом в/п, що сумарно виходить 50% та стягувати ще аліменти на користь відповідача 1 не являється можливим. На підставі викладеного просить вважати доводи відповідача 2, викладені у вказаному відзиві, безпідставними та такими що не заслуговують уваги суду. Позивач в судове засідання не з`явився надіслав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримав. Відповідач 1 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надіслала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Відповідач правом надання відзиву на позов не скористалась. Відповідач 2 [PERSON] в судове засідання не з`явилася надіслала заяву про розгляд справи у її відсутність. Просила відмовити у задоволенні позову та врахувати доводи зазначені у відзиві на позов та зазначила, що позивач має у власності квартиру, будинок та дві земельні ділянки, одну з яких здає в оренду та отримує дохід та додала витяг з Державного реєстру речових прав. В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд зазначає таке. Відповідно до ч.1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1). Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3). Як встановлено в судовому засіданні на підставі виконавчого листа, виданого Бахмацьким районним судом по справі 728/1413/16-ц від 10.06.2016 згідно якого з [PERSON] на корить [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] в розмірі частини заробітку відповідача щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.05.2016 року і проводити до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] .(а.с.11) Судовим наказом Бахмацького районного суду Чернігівської області від 05.12.2022 року по справі 728/1518/22 з позивача стягнуті аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходк) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 25.11.2022 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до [INFO] (а.с.12). Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 28.09.2023 року по справі 728/2393/23 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дружини до досягненням дитиною 3-х річного віку, яке за домовленістю сторін не звернуто до виконання та аліменти по вказаному рішенню з позивача не стягуються, що у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню, оскільки дана обставина визнана сторонами. Позивач [PERSON] продовжує працювати і на даний час проходить службу у військовій частині [NUMBER] на посаді командира роти, що підтверджується довідкою командира військової частини [NUMBER] від 21.12.2023 року №1435/9/94/23(а.с.16). Згідно інформаційної довідки 365723791 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] є власником 1/ 6 частини квартири [ADDRESS] частини житлового будинку розташованого за адресою [ADDRESS] , власником земельної ділянки, кадастровий номер 74203101100:00:003:0850, площею 0.1 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою [ADDRESS] , земельної ділянки, кадастровий номер 7420310100:00:003:0851, площею 0.0603 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою [ADDRESS] , земельної ділянки кадастровий номер 7420384500:04:000:0374 площею 1.9877 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованої за адресою с. Красилівка Бахмацького району Чернігівської області , яка на підставі договору оренди землі, виданого 29.04.2021 перебуває в оренді Приватного сільськогосподарського підприємства «Пісківське» (а.с. 64-68). Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] мати позивача - [PERSON] , є пенсіонеркою за віком ( а.с.15). У відповідності до ч.1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3 ст.51 Конституції України ). Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч.ч. 2,3 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Таким чином на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими. За змістом ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Системний аналіз ст. 192 Сімейного Кодексу України, свідчить про те, що за позовом платника аліментів суд може зменшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Суд приймає до уваги, що відповідно до ст.192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143 цс 13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, позивач посилався на те, що у нього істотно та суттєво змінився майновий стан, оскільки на його утриманні знаходяться непрацююча дружина, яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до 3-х років, а також мати пенсіонерка, вважає що в порушення вимог законодавства, з позивача стягується великий відсоток від його доходів в рахунок аліментів та вважає, що розмір аліментів які з нього стягуються на дітей набагато перевищують їх потреби. У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №565/2071/19 (провадження №61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі №715/2073/20 (провадження № 61-1031св21) викладено такий правовий висновок щодо застосування статті 192 СК України: «Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану». Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи позивачем те, що позивач є працездатним, має регулярний дохід, оскільки регулярно отримує зарплатню, з якої можливе відрахування аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Доказів зменшення заробітку позивача та погіршення майнового стану суду не надано. Доводи позивача, що на утриманні позивача, знаходиться його мати, яка є пенсіонеркою, суд відхиляє, оскільки позивач не надав жодних підтверджуючих документів перебування матері на його утриманні, яка являється пенсіонеркою. Окрім того, позивач посилалася на те, що в порушення вимог законодавства, з позивача стягуються більше 30% від його доходів в рахунок аліментів. Проте, у ч.3 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків, а в даному випадку відрахування із заробітної плати позивача за судовим рішення та судовим наказом складають лише 50%, які є предметом спору у справі. Згідно п. 17 Постанови Пленуму ВС України від 15.05.2006 за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК ( 2947-14 ). Прожитковий мінімум визначається нормативним методом у розрахунку на місяць на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років; дітей віком від 6 до 18 років. Відповідно до виконавчого листа від 10.06.2016 та судового наказу Бахмацького районного суду Чернігівської від 05.12.2022 вбачається, що розмір аліментів відповідає вимогам сімейного законодавства України, а зменшення розміру стягнутих аліментів негативно вплине на належне забезпечення дітей та суперечитиме їх інтересам. Судом також під час вирішення вказаного спору враховуються Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі №759/10277/18, які зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів. На наявність інших підстав для зменшення розміру аліментів позивач не вказував. Переконливих доказів про наявність підстав для зменшення цих сум позивач не надав. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову, оскільки належними та допустимими доказами позивачем не підтверджено погіршення його майнового стану, а зміна його сімейного стану, утримання дружини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження № 61-9460св20), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). Враховуючи наведене, а також приймаючи до уваги те, що позивач переконливих доказів на підтвердження обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, не надав, водночас обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону, на думку суду, не є істотними та достатніми для зменшення визначеного за рішенням суду розміру аліментів, та не можуть слугувати самостійними підставами для зменшення їх розміру; крім того, розмір стягуваних аліментів за рішенням суду не є завищеним, - тому суд вважає, що достатніх та законних підстав для зменшення розміру аліментів немає, а відтак в задоволенні позову слід відмовити. Разом з тим, суд звертає увагу, що сторони не позбавлені права в майбутньому на звернення до суду з позовом про зміну розміру стягуваних аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача, згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПК. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed