Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

Так, у червні 2023 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» про визнання кредитних зобов`язань виконаними. В обґрунтування вимог зазначив, що 18 лютого 2013 року відповідачем була направлена письмова пропозиція (оферта) про можливість викупу у відповідача іпотечного майна, а саме цілісного майнового комплексу житлових споруд та будівель в цілому, яке розташовано в [ADDRESS] (том. 1, а.с.18). Позивач стверджує, що в даній письмовій оферті (пропозиції) були обумовлені істотні моменти, а саме вартість предмету іпотеки в сумі 750 000 грн. та навіть графік внесення коштів на рахунки відповідача сум в розмірі 500 000 грн. до 18.02.2013 року і 250 000 грн до 05.03.2013 року і що саме головне, що було закріплено у оферті, це те що відповідач (цитата), що «після повної оплати потенційним покупцем [PERSON] вартості заставного майна в сумі 750 000,00 з направленням грошових коштів в сумі 750 000,00 на погашення заборгованості по кредитному договору № §14/14-10/427G від 19.08.2008 року; №§14/14-20/631-1 від 12.07.2006 року. Івано-Франківська ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та де виставлятиме інших вимог до [PERSON] щодо будь-яких інших доплат по кредитній заборгованості позичальника [PERSON] » Отже, із змісту пропозиції вбачається, що у разі проплати 750 000,00 гривень на вказаний відповідачем рахунок повністю погашалася уся кредитна заборгованість [PERSON] перед АТ «РайффайзенБанкАваль». Окрім усього позивач вважає, що в письмовому повідомленні відповідача є всі ознаки укладення договору та фактично прописані його умови. Таким чином, діючи у відповідності до умов договірних зобов`язань, між позивачем та відповідачем, позивач частково виконав взяті на себе зобов`язання (вчинені дії), а саме здійснив переказ коштів в сумі 500 000,00 грн на рахунок вказаний відповідачем, з зазначенням у платіжному дорученні, у графі призначення платежу «За придбання предмету іпотеки ( нерухомості )». Також, на рахунок відповідача, поступово були перераховані і решта суми в розмірі 250 000 грн. Станом на 08.05.2014 року позивач, хоч і із запізненням, (яке було погоджено з відповідачем) виконав зобов`язання і повністю розрахувався за придбання предмету іпотеки та відповідно повного виконання кредитних зобов`язань позичальника. Відповідач на лист позивача щодо зустрічі з приводу оформлення предмету іпотеки, письмово листом від 01.07.2014 запросив позивача у філію банку у м. Івано-Франківськ з метою обговорення дій по оформленню договору купівлі продажу предмету іпотеки. Однак конкретного рішення прийнято не було і позивача попросили зачекати. В подальшому, на протязі тривалого часу, між позивачем та відповідачем, тривала переписка з приводу оформлення предмету іпотеки або передачі йому прав вимоги за кредитними зобов`язаннями позичальника і навіть вимоги повернути сплачені кошти у сумі 750 000,00 грн., однак відповідач уникав будь-яких оформлень та не вчиняв будь-яких дій по передачі позивачу прав на іпотечне майно або по визнанню його новим кредитором, а також не бажав віддавати кошти. Відтак, позивач вважає, що таким діями відповідача були порушені його права, а тому останній звернувся до суду за захистом своїх прав. Таким чином, позивач звернувся до суду та просить суд: - визнати факт виконання [PERSON] , як третьою особою, кредитних зобов`язань позичальника [PERSON] за кредитними договорами, №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та № 014/14-10/4270010/14- 20/631 від 19.08.2008 року, перед АТ « Райффайзен Банк» у повному обсязі та стягнути з АТ» Райффайзен Банк « на користь [PERSON] сплачений при подані позовної заяви судовий збір у розмірі 1073,60 грн. 28.06.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 27.07.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 12.07.2006 р. між АТ «Райффайзен Банк» та громадянином України [PERSON] укладено Генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631 від 12.07.2006р., в рамках якої було укладено Кредитний договір № 014/14-10/427G 010/14-20/631 від 19.08.2008 року та Кредитний договір № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року. 14.07.2006 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитними договорами між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки від 14.07.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О.М. та зареєстрований в реєстрі за №Д-819 (далі - Договір іпотеки), яким в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у [ADDRESS] (далі - Предмет іпотеки). У зв`язку із невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за Кредитними договорами Банк був змушений стягувати кредитну заборгованість у судовому порядку. Так, 23.03.2011 року Калуським міськрайонним судом винесено рішення № 2-64/2011 про стягнення з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь банку боргу по Кредитних договорах у сумі 2 903 153,52 грн. Видано виконавчі листи. У подальшому, Банком вжиті заходи для виконання рішення суду в примусовому порядку. Представник відповідача вказує, що позивач вірно вказує, що він орендував (хоча і без належної згоди Банку як іпотекодержателя) у позичальника предмет іпотеки. У зв`язку із небезпекою втратити право користування на зазначене майно, [PERSON] , внаслідок звернення Банком стягнення на предмет іпотеки, [PERSON] у 2013 року з Банком досягнуто домовленість щодо вивільнення Банком з-під іпотеки та зняття заборони з предмета іпотеки задля його придбання [PERSON] у [PERSON] за умови сплати [PERSON] , як третьою особою, відповідно до п. 3 ст. 528 Цивільного кодексу України Банку грошових коштів у сумі 750 000,00 грн. в строк до 15.08.2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитними договорами. Зазначені умови і домовленості у відведений для цього термін і в належному об`ємі Заявником виконані не були. Так, листом АТ «Райффайзен Банк» за №140-13-2-00/16-74 від 18.02.2013р. було зазначено наступне «Після повної оплати потенційним покупцем [PERSON] вартості заставного майна в сумі 750 000,00 грн з направленням грошових коштів на погашення заборгованості по кредитному договору №014/14-10/427G від 19.08.2008р., №014/14-20/631-1 від 12.07.2006р., Івано-Франківська ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» гарантує вивільнення заставного майна з Державних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до [PERSON] щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Тим не менш, позивач стверджує, що зазначений лист, нібито, є офертою стосовно викупу майна, яке перебуває у іпотеці АТ «Райффайзен банк». Зазначене твердження є невірним, оскільки позивач здійснює підміну понять, припинення обтяження та безпосередньо продаж майна, або просто не розуміє їх значення. Банк не був та, відповідно, не є власником будівель по [ADDRESS] , власником зазначених об`єктів нерухомості є [PERSON] , відповідно Банк не міг та і не може здійснити їх продаж на підставі договору купівлі-продажу. Представник вказує, що Банк зобов`язувався лише припинити обтяження нерухомого майна, у разі здійснення [PERSON] перерахування коштів у розмірі та у строк, який було запропоновано Банком, задля усунення перешкоди у вигляді зареєстрованої у реєстрі нерухомого майна заборони (запису про заборону) відчуження майна, обтяженого іпотекою, та надання можливості [PERSON] - продати, а [PERSON] - придбати будівлі по [ADDRESS] . Оскільки [PERSON] істотно, майже на 6 років (2013 рік - мали бути внесені, 2019 рік - внесені), порушив строки внесення коштів у повному розмірі 750 000,00 грн., відповідно посилання на оферту та її прийняття взагалі є необгрунтованим. Крім того, листом Банку від 01.03.2013 року за вих. №97-2-7-00/855, що був наданий до суду самим позивачем, Банк наголошував, що «Банк підтверджує намір здійснення угоди купівлі-продажу майна між Вами ( [PERSON] ) та [PERSON] ». АТ «Райффайзен Банк», як іпотекодержатель відповідного майна, брав на себе зобов`язання тільки з вивільнення з-під обтяження майна, що є предметом іпотеки, для подальшого придбання Заявником вказаного майна у його титульного власника - [PERSON] . Власником Предмету іпотеки був і залишається [PERSON] , питання продажу вказаного нерухомого майна та відшкодування сплачених Банку за вказаного боржника згідно ст. 528 ЦК України грошових коштів, позивачу необхідно вирішувати і врегульовувати із вказаною особою як позичальником/власником та іпотекодавцем нерухомого майна (копія витягу з державного реєстру додаються). [PERSON] не були виконані у повному обсязі та в обумовлений сторонами строк свої зобов`язання зі сплати 750 000,00 грн. Також факт невиконання позичальником домовленостей з Банком вже встановлювалися при розгляді інших судових справах ініційованих позивачем, а саме, Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчака Л.Б., справа №345/2398/22 було винесено рішення суду від 22.12.2022 року, яке набрало законної сили 23.01.2023 року, яким позов [PERSON] про зобов`язання вчинити дії до Банку залишено без задоволення. Так, встановлені Банком умови позивачем виконані не були, це було встановлено в рамках справи №345/2398/22. Крім того, представник відповідача звертає увагу, що позивач вже звертався до суду з вимогою про визнання його новим кредитором за зобов`язаннями [PERSON] . У справі №345/4670/18ц [PERSON] звернувся із позовом про визнання його новим кредитором у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12 липня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631. Так, постановою Київського апеляційного суду у справі №345/4670/18ц від 20.01.2022 року, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 квітня 2021 року скасовано, ухвалено нове, яким позов [PERSON] про визнання його новим кредитором відхилено у повному обсязі. З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції [PERSON] не звертався, визнавши тим самим правильність і законність вказаного рішення, а також встановлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини, зокрема, те, що права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631, укладеною 12 липня 2006 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в рамках якої 12 липня 2006 року укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19 серпня 2008 року кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631, до [PERSON] не перейшли. У серпні 2022 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла повторна позовна заява про визнання [PERSON] новим кредитором з аналогічних підстав. Відкрито провадження у справі №757/21848/22ц. Однак, за заявою самого позивача, позов залишено без розгляду, про що винесена відповідна ухвала від 12 червня 2023 року у справі №757/21848/22ц. Тобто, станом на поточну дату відсутнє будь-яке судове рішення, яке набрало законної сили, яке б підтверджувало позицію позивача про набуття ним права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 та укладеними в її рамках кредитними договорами. Натомість, ухваленим рішенням у справі №345/2398/22 підтверджується факт невиконання Позичальником взятих на себе зобов`язань. Позивач стверджує, що у зв`язку зі сплатою 750 000,00 грн. нібито повністю погашалась уся кредитна заборгованість [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк». Більше того, 08 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» був укладений договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «Вектор Банк» отримав право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та Кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008 року, що укладені в межах Генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 року. З дати відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк» перестав бути стороною в зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитних договорів. Окрім цього, позивач повинен був виконати свої зобов`язання зі сплати 750 000,00 . грн. у строк до 15.08.2013 року, однак це зроблено не було (визначено у рішенні суду у справі №345/2398/22). Так, представник відповідача звертає увагу, що перебіг строку позовної давності почався з 16.08.2013 р. Тобто, представник відповідача вважає, що навіть якщо припустити, що перебіг строку позовної давності необхідно обчислювати з дати оплати 1 гривні позивачем, що відбулося 02.05.2019 року, все одно строк позовної давності закінчився у 2022 році. Відтак, представник відповідача просить суд застосувати строк давності. Крім того, АТ «Райффайзен Банк» вважає, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту своїх прав, що є самостійною підставою для відмови в позові та невірно визначений суб`єктний склад сторін у даній справі. Оскільки даний позов подано лише до АТ «Райффайзен Банк», хоча з моменту відступлення права вимоги (08.12.2016 року) АТ «Райффайзен Банк» перестав бути стороною в зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитних договорів та не пред`явлена вимога до позичальника [PERSON] , за зобов`язаннями якого сплачувались кошти. Таким чином, відповідач вважає вимоги позивача безпідставними та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 08.08.2023 позивачем було подано відповідь на відзив, в яких позивач не погоджується з доводами представника відповідача, оскільки вони спростовуються наявними письмовими доказами. Також, вказав, що відповідач не проінформував про існування відступлення боргу позичальника, не повідомив про нестачу одної гривні в оплаті заставного майна. Відтак, позивач вважає доводи відповідача необґрунтованими. 20.09.2023 представником відповідача були подані заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначено, що 08 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» був укладений договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «Вектор Банк» отримав право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та Кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008 року, що укладені в межах Генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 року. З дати відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк» перестав бути стороною в зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитних договорів. В свою чергу, ПАТ «Вектор Банк» передав права вимоги на користь ТОВ «ФК Форінт». Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.12.2017 року у справі №2-64/11, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.08.2018 року, АТ «Райффайзен Банк» замінено як стягувача на його правонаступника ТОВ «ФК Форінт». Позивач звертався до Господарського суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства "Райффайзен Банк" та Публічного акціонерного товариства "Вектор Банк" про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору факторингу (портфельного відступлення прав вимоги) від 8 грудня 2016 року в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою від 12 липня 2006 року № 010/14-20/631, укладеною між Банком та [PERSON] , у межах якої були укладені кредитні договори: від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/4270010/14-20/631. Рішенням господарського суду м. Києва від 20.07.2023 року у справі 910/3548/23 позовні вимоги [PERSON] відхилені у повному обсязі та встановлено наступне, що повністю підтверджую правову позицію АТ «Райффайзен Банк», а саме: Згідно листа АТ "Райффайзен Банк Аваль" № 140-13-2-00/16-34 від 23 січня 2014 року позивача повідомлено, що згідно умов протоколу від 17 січня 2013 року про надання згоди на добровільну реалізацію нерухомого майна [PERSON] , а саме: нежитлових будівель та споруд майнового комплексу в цілому, що знаходяться в за 750000,00 грн. та протоколів про продовження строку дії даного проколу, позивач мав внести кошти до 17 квітня 2013 року. Листом директора виконавчого директора ІФ ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» надано остаточний строк для оплати до 15 серпня 2013 року, станом на 23 січня 2014 внесено 734000,00 грн. Як встановлено судами, позивач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати коштів у сумі 750 000,00 грн в обумовлений сторонами строк до 15.08.2013. Позивачем не доведено наявність у нього будь-яких прав кредитора за генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між [PERSON] та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008. Крім того, загальний розмір зобов`язань боржника становить 2 903 153,52 грн, а не 750000,00 грн, в зв`язку з чим в будь-якому випадку у позивача не може виникнути право вимоги до боржника за всіма зобов`язаннями за кредитними договорами. Враховуючи все вищевикладене представник відповідача вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню. 13.10.2023 ухвалою суду було залучено до участі у справі №757/26242/23-ц за позовом [PERSON] до АТ «Райффайзен Банк» про визнання кредитних зобов`язань виконаними - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт», як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 13.11.2023 представником третьої особи були подані пояснення, в яких зазначено, що ТОВ «ФК «Форінт» вважає позовну зяву безпідставною, жодним чином не обґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Так, представник третьої особи зазначив, що 08.12.2016 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», а також між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до яких ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило на користь ПАТ «Вектор Банк», а в подальшому ПАТ «Вектор Банк» відступило на користь ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі за кредитними договорами №014/14-20/631-1 від 12.07.2006, №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008, укладеними в межах генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.12.2017 у справі № 2-64/11, замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником ТОВ «ФК «Форінт» у виконавчому листі № 2-64/2011 від 27.04.2011, виданому Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області на виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.03.2011 про стягнення боргу із [PERSON] . Вказану ухвалу суду [PERSON] оскаржив в апеляційному порядку. Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.08.2018 у справі № 2-64/11, ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.12.2017 залишено без змін , а апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Під час розгляду Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області і Апеляційним судом Івано-Франківської області у справі № 2-64/11 питання про заміну стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником ТОВ «ФК «Форінт» [PERSON] жодним чином не зазначав про відсутність заборгованості за виконавчим документом, що могло б слугувати підставою для відмови в заміні сторони стягувача правонаступником у зв`язку з відсутністю боргу. Отже, даними судовими рішеннями встановлено факт наявності невиконаного виконавчого документу про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 2 903 153,52 грн. в користь ТОВ «ФК «Форінт». Даний факт процесуального правонаступництва стягувача за невиконаним виконавчим документом також встановлено у постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 10.01.2019 року у справі № 345/4670/18-ц, у якій серед іншого зазначено, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки ТОВ «Фінансова компанія «Форінт», місце реєстрації якого м. Київ, Печерський район, бульвар Лесі Українки, буд. 34 офіс 212, і яке не залучене до участі у справі, однак, апеляційний суд не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження. Таким чином, Івано-Франківським апеляційним судом щонайменше двічі підтверджено факт процесуального правонаступництва, тобто перехід процесуальних прав та обов`язків від АТ «Райффайзен Банк Аваль» до ТОВ «ФК «Форінт» за невиконаним виконавчим листом № 2-64/2011 від 27.04.2011 виданим Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області. Позивач вже звертався до суду з вимогою про визнання його новим кредитором за зобов`язаннями [PERSON] . У справі №345/4670/18ц [PERSON] звернувся із позовом про визнання його новим кредитором у генеральній кредитній угоді № 010/14-20/631, укладеній 12.07.2006 року між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в рамках якої 12.07.2006 укладено кредитний договір № 014/14-20/631-1 та 19.08.2008 кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631. Так, постановою Київського апеляційного суду у справі №345/4670/18ц від 20.01.2022, рішення Печерського районного суду міста Києва від 22.04.2021 скасовано, ухвалено нове, яким позов [PERSON] про визнання його новим кредитором відхилено у повному обсязі. У серпні 2022 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла повторна позовна заява про визнання [PERSON] новим кредитором з аналогічних підстав. Однак, за заявою самого позивача позов залишено без розгляду, про що винесена відповідна ухвала суду від 12.06.2023 у справі №757/21848/22ц. Тобто, на даний час відсутнє будь-яке судове рішення, яке набрало законної сили, яке б підтверджувало позицію позивача сплату ним заборгованості за кредитними договорами і тим самим набуття ним права кредитора за Генеральною кредитною угодою № 010/14-20/631 та укладеними в її рамках кредитними договорами. Так, представник третьої особи звертає увагу, що позивачем взагалі не зазначено та не надано доказів, коли та у якому розмірі ним нібито здійснювалися погашення заборгованості за кредитними договорами. Тобто, позивачем не долучено платіжних документів в призначенні платежу в яких було би зазначено про погашення заборгованості за кредитними договорами №014/14-20/631-1 від 12.07.2006, №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008, укладеними в межах генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Окрім цього, рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у позові [PERSON] до АТ "Райффайзен Банк" та ПАТ "Вектор Банк" про визнання недійсним договору факторингу від 08.12.2016, укладеного між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та ПАТ "Вектор Банк", в частині відступлення прав вимоги за генеральною кредитною угодою № 010/14 20/631 від 12.07.2006, укладеною між [PERSON] та АТ "Райффайзен Банк Аваль", в межах якої були укладені кредитні договори № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14-10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 - відмовлено повністю. 24.10.2023 постановою Північного апеляційного господарського суду у справі № 910/3548/23 апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2023 у справі № 910/3548/23 - залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Суд апеляційної інстанції залишаючи без змін рішення суду першої інстанції виходив з того, що відсутні докази в розумінні ст. 76-79, 80, 86, 269 ГПК України припинення зобов`язань боржника за кредитною угодою № 010/14-20/631 від 12.07.2006, укладеною між [PERSON] та АТ "Райффайзен Банк Аваль", та кредитними договорами № 014/14-20/631-1 від 12.07.2006, № 014/14 10/4270010/14-20/631 від 19.08.2008 та договорами забезпечення, укладеними в рамках кредитної угоди. Вказане повністю спростовує доводи [PERSON] про нібито виконання ним, як третьою особою, в повному обсязі кредитних зобов`язань за кредитними договорами №014/14-20/631-1 від 12.07.2006, №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008, укладеними в межах генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] . Відтак, представник третьої особи просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, з підстав відсутності порушеного права позивача, невірно обраного способу захисту та пред`явлення вимоги до неналежного відповідача (АТ «Райффайзен Банк») за рахунок яких можливо було задовольнити позовну вимогу. 21.02.2024 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення експертизи. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у відзиві. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, з підстав зазначених у поясненнях. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, інших заявах, заяві про зміну предмета позову, та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідачів, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Так, судом встановлено, що 12 липня 2006 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Генеральну кредитну угоду № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року, у межах якої, зокрема, було укладено кредитний договір № 014/14-10/427G010/14-20/631 від 19 серпня 2008 року та кредитний договір № 014/14-20/631-1 від 12 липня 2006 року (том 1, а.с. 9-15). 14 липня 2006 року у забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки від 14 липня 2006 року, що посвідчений приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О. М. та зареєстрований в реєстрі за № Д-819, яким в іпотеку банку передано нерухоме майно: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу в цілому, що знаходяться у [ADDRESS] (том 1, а.с. 16-17). Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року у справі № 2-64/11 стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 903 153, 52 грн боргу за кредитним договором № 010/14-20/631 -1 від 12 липня 2006 року та кредитним договором № 014/14-10/427 G 010/14 -20/631 укладеними у межах Генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року, а також за кредитним договором № 010/14-10-851 від 14 листопада 2007 року, в тому числі за рахунок заставленого майна: нежитлові будівлі та споруди майнового комплексу у цілому, що знаходяться в [ADDRESS] . Стягнуто солідарно із [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Івано-Франківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - 1 820, 00 грн судових витрат (том 1, а.с.58-61). На виконання рішення суду видано виконавчий лист № 2-64/2011 про стягнення з солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 903 153, 52 грн боргу та 1 820, 00 грн судового збору, який пред`явлено до виконання до Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області (а.с.68, том 1). Постановою головного державного виконавця Калуського МР ВДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 21 листопада 2012 року виконавчий лист повернуто стягувачу, що значиться у постанові Київського апеляційного суду від 20.01.2022 (том 1, а.с.111-119). 18 лютого 2013 року Івано-Франківська дирекція АТ «Райффайзен Банк Аваль» листом за вих. № 140-13-2-00/16-74 повідомила [PERSON] , що не має заперечень щодо проведення попередньої проплати ним як потенційним покупцем коштів у сумі 750 000, 00 грн за придбання майна [PERSON] , а саме: нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу в цілому по [ADDRESS] відповідно до строків: 500 000, 00 грн до 18 лютого 2013 року, 250 000, 00 грн - 05 березня 2013 року. Після повної оплати потенційним покупцем [PERSON] вартості заставного майна в сумі 750 000, 00 грн з направленням грошових коштів у сумі 750 000, 00 грн на погашення заборгованості по кредитному договору № 014/14-10/427G від 19 серпня 2008 року, № 014/14-20/631-1 від 12 липня 2006 року, Івано-Франківська ОД АТ «Райффайзен Банк Аваль» гарантує вивільнення заставного майна з Держаних обтяжуючих реєстрів та не виставлятиме інших вимог до [PERSON] щодо будь-яких інших проплат по кредитній заборгованості [PERSON] перед АТ «Райффайзен Банк Аваль» (том 1, а.с. 18). Також 18 лютого 2013 року [PERSON] сплатив 500 000, 00 грн на рахунок АТ «Райффайзен Банк Аваль» з призначення платежу "кошти від добровільної реалізації майнового комплексу власника [PERSON] " (том 1, а.с.19). 01 березня 2013 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» направив [PERSON] лист № 97-2-7-00/855 у відповідь на звернення останнього, повідомивши, що банк підтверджує намір здійснення угоди купівлі-продажу майна між позивачем та [PERSON] . Орієнтовне завершення процесу оформлення документів та договорів - початок березня 2013 року. Банком було проведено ретельний аналіз звернення [PERSON] та встановлено, що 17 січня 2013 року рішенням Малого КПК Банку надано дозвіл на продаж іпотечного майна, яке належить [PERSON] , а саме: нежитлової будівлі та споруди майнового комплексу у цілому загальною площею 1582, 2 кв м за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с. 8). Встановлено, що ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року у справі № 2-64/11 заяву ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» про заміну у виконавчому провадженні сторони (стягувача) її правонаступником задоволено: замінено стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» його правонаступником - ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» у виконавчому листі № 2-64/2011 від 27 квітня 2011 року, виданого Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області на виконання рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 березня 2011 року про стягнення боргу із [PERSON] . Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14 серпня 2018 року залишено без змін ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 грудня 2017 року (том 1, а.с. 62-63). 23 квітня 2019 року банк надав відповідь [PERSON] на його лист від 05 березня 2019 року, що станом на 11 квітня 2019 року банком від нього як від третьої особи у зобов`язанні отримано у рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами і зараховано на таке погашення кошти у розмірі 749 999, 00 грн. АТ «Райффайзен Банк Аваль» й надалі підтверджує свої зобов`язання за раніше досягнутою домовленістю щодо звільнення предмета іпотеки за договором іпотеки з-під іпотеки банку предмета іпотеки за умови сплати [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами коштів у сумі 500 000, 00 грн (том 1, а.с.28). 12 лютого 2020 року [PERSON] сплатив 01, 00 грн на рахунок банку, вказавши призначення "погашення кредитної заборгованості [PERSON] за придбання нерухомості майна предмету іпотеки" (том 1, а.с.22). 23 лютого 2022 року банк на вимогу [PERSON] за вх. № 188/7/165 від 27 січня 2022 року повідомив листом за вих. № 188/2/120, що АТ «Райффайзен Банк» не брав на себе зобов`язань щодо заміни себе як іпотекодержателя за договором іпотеки № 010/14-20/631, посвідченим 14 липня 2006 року приватним нотаріусом Калуського міського нотаріального округу Тихан О. М., реєстровий № 1277, на нього як новим іпотекодержателем за вказаним договором. Банк гарантував вивільнення нежитлових будівель та споруд майнового комплексу у [ADDRESS] з-під іпотеки за умови сплати [PERSON] як третьою особою у відповідності до ст. 528 Цивільного кодексу України коштів у сумі 750 000, 00 грн у строк до 15 серпня 2013 року. Проте, зазначені умови [PERSON] у відведений для цього термін виконані не були. Також повідомлено, що Банк був готовий розглядати питання щодо виведення майна з-під забезпечення після надання ним своєї письмової згоди / заяви на таке виведення (том 1, а.с. 29). Постановою Київського апеляційного суду у справі № 345/4670/18-ц від 20 січня 2022 року, ухваленою за результатом перегляду в апеляційному порядку рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 квітня 2021 року за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа: [PERSON] про визнання кредитором, встановлено, що 08 грудня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Вектор Банк», а також між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» були укладені договори факторингу (портфельне відступлення прав вимоги), відповідно до яких до ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у тому числі укладеними з [PERSON] у межах Генеральної кредитної угоди № 010/14-20/631 від 12 липня 2006 року за кредитними договорами від 12 липня 2006 року № 014/14-20/631-1 та від 19 серпня 2008 року № 014/14-10/427G010/14-20/631 9 (том. 1, ас.с.34-38). З врахуванням викладеного, варто зазначити, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що боржник - це особа, яка має виконати на користь обтяжувана забезпечене обтяженням зобов`язання, або майновий поручитель за таким зобов`язанням; особа, у володінні якої знаходиться майно, що належить обтяжувану; особа, яка має виконати на користь обтяжувана зобов`язання за договором, на підставі якого виникло договірне обтяження; особа, яка відступила право вимоги, що є предметом обтяження; уповноважений орган - це орган державної влади або його посадова особа, який відповідно до закону наділений повноваженнями обтяжувати рухоме майно, що належить юридичній чи фізичній особі; обтяжувач - це уповноважений орган при публічному обтяженні; кредитор за забезпеченим рухомим майном зобов`язанням; власник рухомого майна, що знаходиться у володінні боржника; будь-яка інша особа, на користь якої встановлюється договірне обтяження; особа, яка здійснює управління рухомим майном в інтересах кредитора. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Частина 2 ст. 642 ЦК України встановлює, що якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Відповідно до стаття 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Так, відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (стаття 510 ЦК України). Згідно зі статтею 511 ЦК України, зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Відповідно до статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання. Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Згідно зі статтею 528 ЦК України, виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення статей 512-519 цього Кодексу. За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні. Крім покладення виконання обов`язку на іншу особу (частина перша статті 528 ЦК України) як виду правовідносин з участю третіх осіб, виконання третіми особами обов`язку боржника з основного (головного) цивільного правовідношення може мати місце й за умов, про які йдеться в частині третій статті 528 ЦК України, яка надає третій особі право саме з її власної ініціативи й у власному інтересі виконати зобов`язання замість боржника без його згоди. Умовою такого виконання є небезпека втрати права на майно боржника (право оренди, право застави тощо). Тобто, якщо третя особа розуміє, що невиконання боржником зобов`язання може потягнути за собою втрату його прав на майно, яке знаходиться у володінні та/або користуванні такої третьої особи, остання без отримання згоди боржника і навіть без його повідомлення вправі виконати зобов`язання боржника перед кредитором. В такому разі до виконавця переходять всі права кредитора в зобов`язанні, тобто зобов`язання зберігається, але відбувається заміна кредитора. За загальним правилом кредитор може звернути стягнення на майно боржника тільки в разі невиконання чи неналежного виконання ним обов`язку, що, як наслідок, може призвести до настання для третьої особи правових наслідків негативного характеру, що є можливим виключно за наявності відповідного правового зв`язку третьої особи з боржником основного зобов`язання. Виконання третьою особою обов`язку замість боржника на підставі частини третьої статті 528 ЦК України фактично є різновидом суброгації, під якою розуміють передбачений законом перехід прав кредитора до третьої особи (суброганта) в результаті виконання зобов`язання боржника третьою особою на користь кредитора (суброгата) в рамках чинних зобов`язальних правовідносин внаслідок здійсненого платежу. Суброгація прав кредитора третій особі виникає на підставі виконання останньою обов`язку боржника за наявності таких умов: 1) третя особа є носієм права на майно боржника (право оренди, право застави тощо); 2) наявність небезпеки втрати третьою особою цього права, яка має місце не тільки за прострочення боржника, а й за загрози такого прострочення; 3) указана небезпека втрати права на майно боржника виникає внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно, причому не обов`язково, щоб звернення стягнення на майно боржника вже було реально розпочато. Водночас, якщо в разі покладення виконання (частина перша статті 528 ЦК України) третьою особою опосередковується задоволення інтересу боржника основного (головного) зобов`язання, то за виконання третьою особою обов`язку замість боржника на підставі частини третьої вказаної статті опосередковується задоволення її власного інтересу, що обумовлено специфікою кожного з цивільних правовідношень. Згідно з частиною 1 статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Тобто, відомості про відступлення прав іпотекодержателя підлягають державній реєстрації; внесення таких відомостей і є зміною речового права - права іпотеки. До проведення державної реєстрації відповідне право не виникає, а його перехід не відбувається. У розумінні наведених положень законодавства державна реєстрація відступлення права вимоги, яка відбувається шляхом здійснення заміни іпотекодержателя за таким предметом іпотеки у Реєстрі речових прав, є обов`язковою, а такій реєстрації передує обов`язкова реєстрація самого права іпотеки за первісним іпотекодержателем. Згідно із частиною другою статті 3 Закону України «Про іпотеку» взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Водночас, за змістом частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Отже, момент виникнення права вимоги за іпотечним договором чинне законодавство пов`язує з фактом державної реєстрації іпотеки в порядку, визначеному законодавством. Тому виникнення прав у нового іпотекодержателя за договором іпотеки може відбутися лише після нотаріального посвідчення правочину про відступлення прав за іпотечним договором, а також державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 27 серпня 2019 року у справі № 911/2392/17, від 26 лютого 2020 року у справі № 751/2322/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 569/16312/17-ц та від 12 жовтня 2020 року у справі № 15/148-10-4045. Так, з зазначених обставин, суд прийшов до наступного висновку, що 08 грудня 2016 року між АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» був укладений договір факторингу, відповідно до якого ПАТ «Вектор Банк» отримав право вимоги до [PERSON] за Кредитним договором №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та Кредитним договором №014/14-10/427G010/14-20/631 від 19.08.2008 року, що укладені в межах Генеральної кредитної угоди №010/14-20/631 від 12.07.2006 року. З дати відступлення права вимоги АТ «Райффайзен Банк» перестав бути стороною в зобов`язаннях, які виникли на підставі кредитних договорів. Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28.12.2017 року у справі №2-64/11, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 14.08.2018 року, АТ «Райффайзен Банк» замінено як стягувача на його правонаступника ТОВ «ФК Форінт». Також, даний договір переуступлення права вимоги оскаржувався, однак не був визнаний недійсним, що підтверджуться рішенням Господарського суду м. Києва від 20.07.2023 року у справі 910/3548/23, яким в тому числі, було встановлено, що позивач не виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати коштів у сумі 750 000,00 грн. в обумовлений сторонами строк до 15.08.2013. З врахуванням зазначеного, факт невиконання позивачем домовленостей з Банком вже встановлювалися при розгляді інших судових справах ініційованих позивачем, а саме: Калуським міськрайонним судом Івано-Франківської області у складі головуючого судді Юрчака Л.Б., справа №345/2398/22 було винесено рішення суду від 22.12.2022 року, яке набрало законної сили 23.01.2023 року, яким позов [PERSON] про зобов`язання вчинити дії до Банку залишено без задоволення. Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача, що факт не виконання позивачем у строки підтверджується рішеннями суддів, які дослідили обставини, на які посилається позивач. З врахуванням зазначеного, виходячи з встановлених фактів судами, позивачем не було виконано умов на підставі, яких він би набув право вимоги за кредитними зобов`язаннями [PERSON] . Так, обгрунтування позивача у даній позовній заяві зводяться до того, що останній не беручи до уваги встановленні обставини рішеннями суддів, які були предметом апеляційного розгляду, намагається набути статусу нового кредитора, щодо спірного зобов`язання. Однак доказів належного виконання у строки щодо набуття права вимоги на предмет іпотеки, не було надано. Також, суд погоджується з доводами представника відповідача, щодо хибності позиції позивача, що пропозиція Банку є офертою, оскільки у власності Банку іпотечне майно не перебувало. Окрім цього, суд звертає увагу, що позивачу був наданий термін для внесення грошових коштів, однак він його не дотримався, а інших вимог шодо повернення коштів позивач перед судом не заявляє. За таких обставин, суд вважає, що доводи позивача є необґрунтованими та в контексті звернення безпідставними, оскільки наявний новий кредитор, який виконав поставлені умови Банком, виконання яких і підстави були досліджені судами. Таким чином, суд вважає, що доводи позивача є дослідженими та встановленими рішеннями суддів, відтак, визнання факту виконання [PERSON] , як третьою особою, кредитних зобов`язань позичальника [PERSON] за кредитними договорами №014/14-20/631-1 від 12.07.2006 року та № 014/14-10/4270010/14- 20/631 від 19.08.2008 року, перед АТ « Райффайзен Банк» у повному обсязі, є не можливим та свідчить про не погодження з рішеннями суддів, які набрали законної сили. Разом з цим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлений права на доступ до правосуддя, лише є необхідність у вірному способі звернення позивача, при цьому, суд зауважує, що зазначене лише несе рекомендаційний характер, а позивач вправі визначитись та обирати спосіб захисту своїх прав на свій розсуд. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року) ». Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки вони є необгрунтованими та належним чином спростовані стороною відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed