Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до відповідача та третіх осіб, в якій просить відібрати у громадянки [PERSON] , [INFO] , уродженки м.Лозова, Харківської області, неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , без позбавлення її батьківських прав. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на її користь [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи стягнення від дня пред?явлення заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Влаштувати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] під опіку бабусі [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована та проживає, за адресою: [ADDRESS] . Зберегти за [PERSON] , [INFO] , право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . В підготовчому судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник-адвокат Каращук О.О. на задоволенні позовних вимог наполягали з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала в повному обсязі та не заперечувала проти їх задоволення. Представники третіх\~осіб:\~Виконавчого комітету\~Лозівської міської\~ради,\~як органу\~опіки та\~піклування Трофимчук О.В.\~таслужби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області Лобенко Т.Г. проти задоволення позовних вимог позивача не заперечували. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, враховуючи думку відповідача, яка позов визнала, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого записані [PERSON] та [PERSON] , які проживали у фактичних шлюбних відносинах, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 27.11.2019. Неповнолітній [PERSON] з 01.09.2022 є учнем 1-Б класу КЗ «Лозівський ліцей №7» Лозівської міської ради. Мати [PERSON] приділяла увагу вихованню сина та приймала участь у його житті. Однак з кінця травня 2023 дитиною почала піклуватися бабуся по батьковій лінії, [PERSON] . Батько дитини, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Згідно акту обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] від 21.07.2023, складеного комісією у складі: [PERSON] - головного спеціаліста сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області; [PERSON] - головного спеціаліста сектору з питань попередження правопорушень та дотримання законодавства щодо дітей служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області; [PERSON] - фахівця із соціальної роботи Лозівського міського центру соціальних служб для сім?ї, дітей та молоді на підставі заяви [PERSON] з метою обстеження умов проживання, за адресою: [ADDRESS] . Житло розміщене на 1 поверсі 5-ти поверхового будинку, складається з 2-х кімнат. Квартира приватної форми власності. Власник житла [PERSON] помер. Спадок не переоформлено. Газо-, водо-, електропостачання в наявності. Квартира потребує косметичного ремонту. Умови проживання: задовільні. Житло обладнано необхідними меблями та побутовою технікою. В наявності запас продуктів харчування, приготована їжа. Для виховання та розвитку дитини створені такі умови: в наявності місце для сну та навчання. Денис забезпечений сезонним одягом та взуттям, предметами особистої гігієни, засобом мобільного зв?язку, іграшками. За вказаною адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: бабуся - [PERSON] , [INFO] , пенсіонер; дитина - [PERSON] , [INFO] , КЗ «Лозівський ліцей №7», 1 клас; Стосунки, традиції сім?ї: між бабусею та онуком добрі стосунки. Батько [PERSON] помер. Мати [PERSON] перебуває в лікарні, з сином не спілкується. Висновки: для дитини створені задовільні умови для, проживання та виховання. Бабуся [PERSON] забезпечує базові потреби дитини в повному обсязі. Згідно висновку виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області, як орган опіки та піклування про доцільність відібрання дитини [PERSON] від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав, затверджене рішенням виконавчого комітету Лозівської міської ради Харківської області №150 від 23.01.2024, відповідно до усних пояснень [PERSON] від 26.04.2023, з лютого [PERSON] та діти деякий час проживали разом з нею. Між [PERSON] та [PERSON] постійно виникали непорозуміння щодо утримання та виховання дітей, у зв?язку з чим [PERSON] разом з дітьми переїхала за місцем реєстрації. 26.04.2023 спеціалістами служби у справах дітей міської ради спільно з представниками структур, причетних до роботи з дітьми, було проведено рейд за місцем реєстрації [PERSON] . Встановлено, що за даною адресою проживають: дідусь [PERSON] , мати [PERSON] з дітьми. У будинку відсутні належні умови для проживання малолітньої дитини, відсутнє окреме спальне місце, меблі у занедбаному стані, комунальні зручності надворі, обмежений запас продуктів харчування. 09.05.2023 до служби у справах дітей міської ради надійшла заява від [PERSON] про те, що [PERSON] неналежним чином виконує батьківські обов`язки щодо утримання, виховання та навчання дитини, харчування не відповідає віковим нормам. Спеціалістами служби у справах дітей міської ради з [PERSON] проведено бесіду щодо належного виконання батьківських обов?язків, створення умов для утримання та виховання дитини 24.05.2023 громадянин [PERSON] надав до служби у справах дітей міської ради пояснення про те, що [PERSON] веде асоціальний спосіб життя, поводиться агресивно, не займається вихованням дитини, дитячі кошти використовує на свої потреби, фінансово [PERSON] не утримує та дитина проживає з бабусею [PERSON] . Бабуся займається вихованням онука, забезпечує всі потреби дитини. [PERSON] є особою з інвалідністю III групи, перебуває на обліку у лікаря психіатра. З травня по жовтень 2023 перебувала на лікуванні. 06.12.2023 спеціалістами служби у справах дітей спільно з представниками структур, причетних до роботи з дітьми, було повторно здійснено рейд за місцем реєстрації [PERSON] . Встановлено, що малолітній [PERSON] проживає за адресою бабусі [PERSON] . Відповідно до письмових пояснень [PERSON] від 06.12.2023, вона не заперечує проти того, щоб її син [PERSON] проживав разом з бабусею, у зв?язку з тим, що за її місцем проживання не створені належні умови для утримання та виховання сина. Відповідно до інформації, наданої КНП «Лозівське територіальне медичне об?єднання» 13.12.2023, [PERSON] наглядається спеціалістами комунального некомерційного підприємства «Лозівський центр первинної медико-санітарної допомоги». Дитина щеплена. На диспансерному обліку не перебуває. До 2023 року дитину в лікувальний заклад супроводжував його батько, який помер. Протягом 2023 до лікаря супроводжувала дитину бабуся по лінії батька. Бабуся виконує всі рекомендації медичних працівників стосовно її онука. 15.12.2023 спеціалістами служби у справах дітей міської ради спільно з представниками структур, причетних до роботи з дітьми, було обстежено умови проживання [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . За даною адресою створені належні умови для проживання та навчання дитини. [PERSON] займається вихованням онука, навчанням, турбується про стан його здоров?я, фінансово утримує. Відповідно до інформації, наданої Лозівським міським центром соціальних служб для сім?ї, дітей та молоді від 18.12.2023, фахівцями центру спільно із представниками служби у справах дітей міської ради матір [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , та має сина [PERSON] . [INFO] , відвідано за місцем проживання та здійснено оцінку потреб особи. Наявною ознакою складних життєвих обставин є інвалідність матері (психічне захворювання), у зв?язку з чим вона не в змозі належним чином піклуватися про сина. Крім цього, за місцем проживання відсутні комфортні умови для дитини. На даний час, стан здоров?я жінки носить стабільний характер і в ході бесіди вона повідомила, що не проти проживання [PERSON] разом з бабусею [PERSON] . Потреби [PERSON] повністю задовольняє бабуся [PERSON] , [INFO] [PERSON] мешкає з бабусею за адресою: [ADDRESS] , де для нього створені належні умови. Денис не проти постійного проживання разом з бабусею, стосунки між ними доброзичливі. З метою визначення думки дитини 15.12.2023 спеціалістом служби у справах дітей Лозівської міської ради Харківської області та фахівцем Лозівського міського центру сім?ї, дітей та молоді з [PERSON] було проведено бесіду. Хлопчик повідомив, що він мешкає з бабусею, яка турбується про нього, цікавиться навчанням, забезпечує матеріально. Денис відчуває любов і турботу з боку бабусі. Мати хлопчика мешкає окремо, але інколи приходить до нього та телефонує. Денис має бажання і надалі проживати з бабусею [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області як орган опіки та піклування, діючи в інтересах малолітньої дитини, вважає доцільним відібрати дитину [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , [INFO] , без позбавлення батьківських прав. Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дитини не пов`язується з протиправною поведінкою: загроза життю та здоров`ю дитини може бути результатом психічної хвороби, відкритої форми туберкульозу чи інших небезпечних хвороб, скрутних житлових умов тощо. Відібрання дитини можливе тоді, коли умови проживання дитини суд оцінить як небезпечні для неї. Оцінювання умов проживання дитини є виключно компетенцією суду. Батьки, від яких відібрана дитина, не втрачають щодо неї прав та обов`язків, обумовлених походженням. Вони надалі залишаються носіями обов`язку щодо виховання дитини, мають право на особисте її виховання та спілкування з ними. Проте та обставина, що дитина передана іншій особі або закладу, означає, що саме їх напрямок та умови виховання отримали перевагу над тим, що здатні створити батьки, й з цим напрямком батьки повинні будуть узгоджувати свою поведінку. Основними підставами для відібрання дитини є ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва тощо. Інші випадки охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише із поведінки батьків, а й із їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток. Вказаний висновок повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №487/1328/16-ц, провадження №61-3979ск18, від 14 лютого 2020 року у справі №673/1477/17, провадження №61-45875св18. Відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків (ч.2 ст.170 СК України). Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у міжнародному праві та національному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Відповідно до ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.2 ст.1 Конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 2 серпня 2006 року №69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосується. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про охорону дитинства» кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканність та захист гідності. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, § 100, від 16 липня 2015 року). Також, ЄСПЛ вказав, що факт того, що дитина може бути поміщена в середовище, яке більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. Передання дитини під державну опіку слід розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого повинно одразу припинитися, коли це дозволять обставини. Це означає, що такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і повинно оцінюватись у контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів для сприяння возз`єднання дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункти 50, 52 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення ЄСПЛ у справі «Савіни проти України», №39948/06, §50, від 18 грудня 2008 року). Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи, що відповідачка ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, а також ту обставину, що дитина проживає із бабусею по батьковій лінії, залишення неповнолітньої дитини, у матері є небезпечним для її здоров`я та морального виховання, суд дійшов висновку, що застосування такої норми закону, як відібрання відповідно до положень ст.170 СК України дитини у відповідачки буде відповідати якнайкращим інтересам дитини, такий спосіб надасть можливість збереження сімейних стосунків між матір`ю та дитиною, та не позбавляє права відповідачки у подальшому ставити питання про повернення дитини, якщо відпадуть причини, які перешкоджають належному вихованню. Суд також враховує вік дитини, її стан здоров`я, відповідно до якого вона потребує медичного обстеження та супроводу внаслідок наявних хвороб і те, що на даний час мати дитини внаслідок складних життєвих обставин не зможе забезпечити належні умови щодо виховання, розвитку та здоров`я дитини. Згідно з наданими доказами, суд приходить до висновку, що відповідачка не усвідомлює важливості належного виконання нею батьківських обов`язків, а отже, позовна вимога про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.170 СК України якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини матір`ю, суд за її заявою, підтвердженою сукупністю зібраних доказів, може постановити рішення про повернення їй дитини. Згідно ч.4 ст.170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Згідно з вимогами ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК України) і виплачуються щомісячно. Згідно ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку згідно з ч.2 ст.182 СК України. У відповідності до частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти, на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП №789-ХІІ від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно частин 2,3 статті 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідачка є фізично здоровою, працездатною особою, тому має можливість докласти певних зусиль щодо працевлаштування та сплати аліментів на утримання своєї дитини. Відповідачка зобов`язана утримувати свого сина до досягнення ним повноліття. З огляду на наведене, виходячи із зазначених у статті 3 ЦК України засад розумності, справедливості і добросовісності цивільного законодавства, суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, у розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.10.2023 і до досягнення дитиною повноліття. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд покладає на відповідача витрати по сплаті судового збору за позовні вимоги про відібрання дитини в матері без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Outcome: approved