Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 68808,96 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування позову посилається на наступне. Позивач є власником транспортного засобу марки Ford Kuga, р.н. [NUMBER] . Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] , [PERSON] , син позивача, з 12.11.2012 року має право користування зазначеними вище автотранспортом. 15.06.2021 р. [PERSON] , користуючись вказаним транспортним засобом, - припаркував його у дворі будинку [ADDRESS] , де приблизно о 22 год. 40 хв. відбулося падіння дерева (акація), що призвело до пошкодження транспортного засобу Позивача. За даним фактом пошкодження транспортного засобу приблизно о 22 год. 49 хв. було викликано представників районного управління поліції та о 22 год. 52 хв. представників ДСНС. Таким чином, відділом поліції № 1 зареєстровано заяву щодо фіксування факту пошкодження автомобілю. Разом з тим, позивач вказує, що за інформацією Миколаївського ЦГМ від 29.06.2021 № 9913-05/08-300, 15.06.2021 спостерігалась гроза (небезпечне метеорологічне явище І рівня небезпечності), з 15 год 52 хв. по 16 год. 20 хв. спостерігався шквал 15 м/с (небезпечне метеорологічне явище І рівня небезпечності), а з 21 год. 00 хв. до 23 год. 59 хв. максимальні пориви вітру досягали 11 м/с і небезпечних явищ не спостерігалось. Отже, падіння дерева відбулася коли на вулиці не спостерігались небезпечні погодні явища. Крім того, позивач зазначає, що довжина дерева, що впало та його гілок свідчить про те, що по даному зеленому насадженню багато років не проводились роботи із благоустрою, кронуванню та санітарної обрізки, що є халатною професійно бездіяльність з боку адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, внаслідок якої майну Позивача завдано шкоди. Згідно звіту № 085/07-21 від 15.07.2021 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої авомобілю позивача становить 65 270,96 грн. Окрім того, позивач стверджує, що адміністрацією Центрального району ММР було проігноровано його інформаційний запит від 22.06.2021 року та запрошення на проведення експертизи транспортного засобу Ford Fuga p.н. [NUMBER] . Відповідач, будучи проінформованим належним чином про ситуацію, яка відбулась на підвідомчої йому території, не вжив заходів щодо проведення робіт із кронування та санітарної обрізкі дерев, кущів на території, прилеглій до відомчого житлового фонду та житлового будинку [ADDRESS] , що наразі створює реальну небезпеку для повторного пошкодження майна та загрозу для життя і здоров`я громадян, які проживають за дано адресою. Виходячи з викладеного вище, [PERSON] змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, завданої неправомірною бездіяльністю відповідача, що полягала у незабезпеченні ним, на виконання передбаченого законодавством України, обов`язку з благоустрою та забезпечення санітарного стану вуличних мереж та зелених насаджень на закріпленій за ним території у розмірі 68 808, 96 грн. (вартість відновлювального ремонту + витрати пов`язані з розглядом справи). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2021 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П. Ухвалою судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 29.09.2021 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 10.01.2022 року клопотання про виклик та допит свідків задоволено, ухвалено про виклик та допит у якості свідків [PERSON] та [PERSON] , закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі, і у зв`язку з неявкою сторін по справі. Ухвалою суду від 30.03.2023 року клопотання про витребування доказів задоволено, витребувано у Відділення поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області (Центральний ВП) матеріали №14586 від 15.06.2021 р., судове засідання відкладено. 26.04.2023 року від представника відповідача - [PERSON] надійшли пояснення, в яких вказав, що здійснюючи повноваження щодо організації та виконання робіт із знесення, кронування та санітарної обрізки дерев і кущів на території, прилеглій до житлових будинків всіх форм власності. Адміністрація не набуває статусу балансоутримувача об`єктів благоустрою, а тому, є не належним відповідачем у справі. Крім того, представник відповідача зазначає, що висновок про оцінку вартості ремонту пошкодженого автомобіля, наданого позивачем є недостовірним, а тому підлягає виключенню з числа доказів. 27.06.2023 року на виконання вимог ухвали від 30.03.2023 року відділенням поліції №1 Миколаївського районного управління поліції ГУНП в Миколаївській області (Центральний ВП) надано копії матеріалів ЄО №14586 від 15.06.2021 р. Представник позивача - адвокат Маркін С.І. надав заяву про розгляд справи за відсудності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об 'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 рокуза №3477-IVзастосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи у продовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. ст. 1,3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистогожиття людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст.15 ЦК Українизакріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України). Судом встановлено, що, 15.06.2021 року внаслідок падіння дерева (акація) було пошкоджено автомобіль марки FORD FUGA, державний номер [NUMBER] , який на праві власності належить [PERSON] . Вказаний автомобіль був припаркований за адресою: [ADDRESS] . Про зазначену подію позивач 15.06.2021 року повідомив відділенням поліції №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області, що підтверджується довідкою ДОП ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області від 15.06.2021 року. Згідно вищевказаної довідки заява з приводу пошкодження автомобіля FORD FUGA, державний номер [NUMBER] , зареєстрована в ІТС ІПНП за № 14586. Згідно листа начальника ВП №1 Миколаївського РУП ГУНП в Миколаївській області №10735/51/10.21 від 16.06.2021 року в ході проведення перевірки встановлено, що ознак кримінального правопорушення не виявлено, а вказаній ситуації виникли цивільно-правові відносини. Відповідно до листа ГУ ДСНС України у Миколаївській області №5901-4501/22 від 09.07.2021 року до ліквідації наслідків падіння дерева по [ADDRESS] 15.06.2021 року залучався 10 взвод Державного воєнізованого гірничо-рятувального загону ДСНА України. Для визначення вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу внаслідок падіння дерева, позивач звернувся за проведенням автотоварознавчої експертизи за результатами проведення якої було встановлено вартість матеріального збитку в розмірі 65 270,96 грн, що підтверджується Звітом №085/0-21 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику КТЗ FORD FUGA, реєстраційний номер ВЕ3172BC, складеного оцінювачем ФОП [PERSON] . За змістом положень ч.3 ст.386 ЦК, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч.1 та п.1 ч.2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фіз- або юрособи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, у силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі. Аналіз положень ст.ст.11 та 1166 ЦК дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21). З огляду на наведене та, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди, а позивач доказує наявність шкоди та її розмір. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» (далі - Закон № 2807-IV) громадяни у сфері благоустрою населених пунктів мають правозвертатись до суду з позовом про відшкодування шкоди, заподіяної майну чи здоров`ю громадян унаслідок дій чи бездіяльності балансоутримувачів об`єктів благоустрою. Згідно ч. 5 ст. 24 Закону № 2807-IV посадові особи підприємств, установ, організацій несуть відповідальність за невиконання заходів з благоустрою, а також за дії чи бездіяльність, що призвели до завдання шкоди майну та/або здоров`ю громадян, на власних та закріплених за підприємствами, установами, організаціями територіях відповідно до закону. До об`єктів благоустрою населених пунктів належать:1) території загального користування: парки (гідропарки, лугопарки, лісопарки, парки культури та відпочинку, парки - пам`ятки садово-паркового мистецтва, спортивні, дитячі, історичні, національні, меморіальні та інші), рекреаційні зони, сади, сквери та майданчики;пам`ятки культурної та історичної спадщини;майдани, площі, бульвари, проспекти;вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки;пляжі; кладовища;інші території загального користування;2) прибудинкові території; 3) території будівель та споруд інженерного захисту територій;4) території підприємств, установ, організацій та закріплені за ними території на умовах договору (ст. 13 Закону № 2807-IV). Частиною 2 ст. 15 Закону № 2807-IV передбачено, що підприємство та балансоутримувач забезпечують належне утримання і своєчасний ремонт об`єкта благоустрою власними силами або можуть на конкурсних засадах залучати для цього інші підприємства, установи та організації. За змістом ст. 18 Закону № 2807-IV підприємства, установи та організації у сфері благоустрою населених пунктів зобов`язаніутримувати в належному стані об`єкти благоустрою (їх частини), що перебувають у їх власності або користуванні, а також визначену правилами благоустрою території населеного пункту прилеглу до цих об`єктів територію та відшкодовувати збитки та іншу шкоду, завдану ними внаслідок порушення законодавства з питань благоустрою та охорони навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, установлених законодавством України. Згідно з пп. 7 п. «а» ч. 1 ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ч.ч. 1, 2 ст. 20 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до відання виконавчого комітету міської ради належать власні повноваження організації благоустрою населених пунктів, залучення на договірних засадах з цією метою коштів, трудових і матеріально-технічних ресурсів підприємств, установ та організацій незалежно від форм власності, а також населення; здійснення контролю за станом благоустрою населених пунктів, організації озеленення, охорони зелених насаджень і водойм, створення місць відпочинку громадян. Відповідно до пп. 1, 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить забезпечення виконання місцевих програм та здійснення заходів з благоустрою населених пунктів та здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо. Зелені насадження (у тому числі снігозахисні та протиерозійні) уздовж вулиць і доріг, в парках, скверах, на алеях, бульварах, в садах, інших об`єктах благоустрою загального користування, санітарно-захисних зонах, на прибудинкових територіях є елементами (частинами) об`єктів благоустрою (п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів» до об`єктів благоустрою населених пунктів належать прибудинкові території. Статтею 20 вказаного Закону передбачено, що організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом. 14.09.2021 року Виконавчим комітето ММР у відповідь на запит адвоката позивача надано рішення Виконавчого комітету ММР №698 від 26.08.2020 «Про закріплення об`єктів благоустрою міста за виконавчими органами Миколаївської міської ради» згідно вулична мережа та зелені засадження по вул. Терасна, закріплені за Адміністрацією Центрального та Заводського району Миколаївської міської ради. Разом з тим, листом Управління комунального майна ММР від 13.01.2022 №1691/10.01-10/22-2 проінформовано, що поблизу житлового будинку [ADDRESS] розміщується ДНЗ №74 , який належить до комунальної власності Миколаїхвської міської територіальної громади та розташований за адресою: [ADDRESS] . Проте у вищевказаному листі також вказано, що балансоутримувач зелених насаджень поблизу житлового будинку [ADDRESS] не визначений. За змістом норм ст.ст.10, 15 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» безпосереднє визначення балансоутримувача об`єктів благоустрою комунальної власності належить до повноважень саме виконавчих органів місцевого самоврядування, які також мають здійснювати функції із забезпечення належного утримання та ремонту об`єктів благоустрою комунальної власності. Відтак, за умови відсутності балансоутримувача відповідальність за належне утримання та ремонт об`єктів благоустрою комунальної власності має покладатись на відповідний виконавчий орган місцевого самоврядування. За приписами частини 1 та 2 статті 11 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади. До повноважень сільських, селищних і міських рад у сфері благоустрою населених пунктів належить здійснення самоврядного контролю за станом благоустрою та утриманням територій населених пунктів, інженерних споруд та об`єктів, підприємств, установ та організацій, майданчиків для паркування транспортних засобів (у тому числі щодо оплати послуг з користування майданчиками для платного паркування транспортних засобів), озелененням таких територій, охороною зелених насаджень, водних об`єктів тощо (пункт 5 частини 2 статті 10 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»). Правила утримання зелених насаджень міст та інших населених пунктів затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, за погодженням із заінтересованими центральними органами виконавчої влади (частина 7 статті 28 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»). За такого, на підставі вищевказаного, твердження представника відповідача про те, що Адміністрація Центрального району м.миколаєва є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є балансоутримувачем об`єкту благоустроую є безпідставними. Відповідно до Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України за № 105 від 10 квітня 2006 року (далі Правил) балансоутримувач - спеціально уповноважені на конкурсних засадах державними чи місцевими органами влади підприємства, організації, які відповідають за утримання та збереження зелених насаджень на підпорядкованих територіях зеленого господарства. Розділ 9 вказаних Правил передбачає, що виробничий процес утримання об`єктів зеленого господарства включає, зокрема, догляд за ними, а також видалення окремих дерев; видалення аварійних дерев. Згідно з п.5. Правил відповідальними за збереження зелених насаджень і належний догляд за ними на об`єктах благоустрою державної чи комунальної власності є балансоутримувачі цих об`єктів. Догляд за об`єктами благоустрою зеленого господарства, зокрема, включає проведення щорічних обстежень під час яких потрібно виявляти аварійні дерева, тобто дерева, які можуть становити загрозу для життя і здоров`я пішоходів, транспортних засобів, пошкодити лінії електропередач, будівлі і споруди або перебуває у пошкодженому стані внаслідок снігопадів, вітролому, урагану та інших стихійних природних явищ чи за наявності гнилої серцевини стовбура, значної суховершинності, досягнення вікової межі (розділ 9 Правил). З метою контролю за станом міських зелених насаджень здійснюють загальні, часткові та позачергові огляди. Періодичність часткових оглядів визначає балансоутримувач об`єкта, власник чи користувач земельних ділянок, на яких ростуть зелені насадження (розділ 12 Правил). Перелік дій щодо догляду за зеленими насадженнями передбачений розділом 9 Правил. Так, догляд за деревами і чагарниками здійснюється протягом року і включає: поливання, внесення добрив, вкриття, обприскування крон дерев, догляд за ґрунтом, боротьбу з бур`янами, обробку дупел і механічних пошкоджень, формування крон дерев і чагарників. Відповідно до положень п. 9.1.11.3 Правил - під час проведення щорічних обстежень зелених насаджень потрібно виявляти аварійні дерева. Відповідачем не надано суду докази проведення планового обстеження дерев по [ADDRESS] у 2021 році. Відповідно до п. 9.1.12 Правил, аварійне дерево - це дерево, яке може становити загрозу для життя і здоров`я пішоходів, транспортних засобів, пошкодити лінії електропередач, будівлі і споруди або перебуває у пошкодженому стані внаслідок снігопадів, вітролому, урагану та інших стихійних природних явищ чи за наявності гнилої серцевини стовбура, значної суховершинності, досягнення вікової межі. Згідно з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові №761/1511/18 від 09 вересня 2020 року, аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоду завдано не з його вини. Непереборна сила - це дія надзвичайної ситуації техногенного, природного або екологічного характеру, яка унеможливлює надання відповідної послуги відповідно до умов договору. Згідно листа Миколаївського обласного центру з гідрометеорології від 29.06.2021 року за вих.№9913-05/08-300 за даними спостережень авіаметеорологічної станції Миколаїв, 15.06.2021 року з 14:38 год до 17:15 год спостерігалась гроза (небезпечне метереологічне явище І рівня небезпечності), з 15:52 год до 16:20 год спостерігався шквал 15 м/с (небезпечне метереологічне явище І рівня небезпечності). З 21:00 год до 23:59 год максимальні пориви вітру досягли 11 м/с. Небезпечних явищ погоди не спостерігалось. Таким чином падіння дерева по [ADDRESS] 15.06.2021 року сталась не в наслідок непередорної сили, природного стихійного лиха, чи погодних умов. Як вбачається з рапорта майора поліції Донця А. прибувши за адресою Терасна,12 в м.Миколаєві, було з`ясовано, що суха акація в дворі через підмивання дощем кореневої системи впала на припаркований автомобіль FORD FUGA, н.з. [NUMBER] . Щодо твердження представника Департаменту щодо того, що звіт експерта, наданий позивачем, є недостовірним доказом, суд зазаначає наступне. Так, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частини 1,2 статті 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України). Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Між тим, Адміністрацією Центрального району Миколаївської міської ради не доведено, що автомобіль позивача зазнав шкоди внаслідок обставин непереборної сили. Не заслуговують на увагу посилання представника відповідача і про те, що висновок оцінювача є неналежним доказом у справі, оскільки обґрунтованих заперечень щодо такого висновку відповідачем не подано. Крім того, 16.07.2021 року [PERSON] від Департаменту ЖКГ ММР надійшов лист у відповідь на його запрошення на проведення експертизи, в якому вказано про неможливість представника департаменту бути присутнім на експертизі. Як вбачається з матеріалів справи, експертом оцінено шкоду, завдану автомобілю [PERSON] у розмірі 65 270,96 грн, проте позивач просить стягнути 68 808,96 грн, що складається з вартості відновлювального ремонту та витрат пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 та п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Так, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення ст. 141 ЦПК України та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно п. 2 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Так, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати пов`язані із проведенням експертизи, про стягнення яких заявляла позивач. Частиною 6 ст. 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Позивачем до витрат пов`язаних з розглядом справи зараховано витрати на проведення експертизи у сумі 3000,00 грн, витрати за надання метереологічної інформації у сумі 160,00 грн, витрати на почтові відправлення у розмірі 378,00 грн. Вказані витрати підтверджено документально та долучено до матеріалів справи. За такого, враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку про задоволення вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди з врахуванням витрат пов`язаних з розглядом справи, а також про задоволення вимоги про стягненні з відповідача на користь позивача судового збору у сумі 908,00 грн. за подання позову. Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. При вирішенні даного спору, суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Зазначений Висновок також акцентує увагу й на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й відрізних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 "Ковач проти України","Мельниченко проти України", "Чуйкіна проти України"). Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії"). На підставі викладеного,

Outcome: approved