Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У вересні 2022 року позивач [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Держпраці у Полтавській області Державної служби України з питань праці, звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОМІНІК Ко» про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому прохав стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ДОМІНІК Ко» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 227 110,28 грн.. Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 19 вересня 2022 року позовну заяву [PERSON] - залишено без руху, надано термін для усунення недоліків. Позивачем 03 жовтня 2022 року виконано вимоги ухвали суду від 19 вересня 2022 рок, у встановлений судом строк. Відповідно до ухвали суду від 17 жовтня 2022 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі, розпочато підготовче провадження та призначено підготовче судове засідання. В ході підготовчого судового засідання третьою особою на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управлінням Держпраці в Полтавській області, подано пояснення за позовом, в яких прохали задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. В ході підготовчого провадження стороною відповідача подано відзив на позов, в якому прохали відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] , стягнути судові витрати , включаючи втрати на професійну правничу допомогу у сумі 15 000,00 грн.. Поряд з цим, стороною відповідача в ході підготовчого судового розгляду подано заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності у справі та відмову у задоволенні позову, в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, встановленого нормами ч.1 ст.233 КЗпП України. Стороною позивача 19 червня 2023 року в ході підготовчого провадження подано відповідь на відзив, в якому наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідно до ухвали суду від 09 серпня 2023 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Костенко В.О. позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача ТОВ «ДОМІНІК Ко» - адвокат Салашний М.В. позовні вимоги не визнав в повному обсязі та прохав відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставності та в зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності, встановленого нормами ч.1 ст.233 КЗпП України. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча про день та час слухання справи був повідомлений належним чином. В судове засідання представник третьої особи на стороні позивача Управління Держпраці у Полтавській області Державної служби України з питань праці не з`явився, але надав на адресу суду пояснення з проханням задовольнити позовні вимоги [PERSON] та проведення слухання справи у відсутність їх представника. Суд, вислухавши представників сторін по справі вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносини. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено факти та відповідні їм правовідносини. Так, 26 травня 2020 року позивача [PERSON] , відповідно до наказу від 26.05.2020 року за № 59/1, було прийнято на посаду технічного директора ПрАТ «Домінік» . 14 грудня 2020 року [PERSON] було подано заяву про звільнення за згодою сторін (а.с.110). 23 грудня 2020 року позивачем [PERSON] на адресу підприємства було надіслано заяву про відкликання заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням, яка була отримана підприємством 28.12.2020 року, з урахуванням двотижневого терміну, а саме у період з 19.12.2020 року по 13.01.2021 року, останнім днем роботи [PERSON] мав би бути 11 січня 2021 року ( а.с.111,112). У період з 19.12.2020 року по 13.01.2021 року позивач [PERSON] перебував на лікарняному та 15 січня 2021 року останнім було пред`явлено листки непрацездатності на підприємство (а.с.113,114,116). Судом встановлено, що 01 лютого 2021 року [PERSON] вийшов з лікарняного до ПрАТ «Домінік» та звернувся до роботодавця за розрахунком та трудовою книжкою. Цього ж дня з наказу про звільнення та цього дня останній дізнався про накладені на нього дисциплінарні стягнення за наказами роботодавця від 18.12.2020 року (а.с.115) . Так, 01 лютого 2021 року ПрАТ «Домінік» було видано наказ про звільнення [PERSON] на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України (а.с.119). [PERSON] , вважаючи оспорювані накази незаконними та стверджуючи, що роботодавцем не були додержані вимоги ст. ст. 147-149 КЗпП України та порядок застосування дисциплінарного стягнення, посилаючись на відсутність систематичного порушення посадових/ робочих обов`язків, звернувся за захистом порушеного свого права до суду з вимогами про визнання незаконним та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, стягнення моральної шкоди. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2021 року позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік» , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Управління Держпраці у Полтавській області Державної служби України з питань праці про визнання незаконним та скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення, стягнення моральної шкоди - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Домінік» № 57/5 від 18.12.2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» в частині оголошення догани технічному директору ПрАТ «Домінік» [PERSON] .. Визнано незаконним та скасовано наказ Приватного акціонерного товариства «Домінік» № 58/5 від 18.12.2020 року «Про накладення дисциплінарного стягнення» в частині оголошення догани технічному директору ПрАТ «Домінік» [PERSON] .. Визнано незаконним та скасувано наказ Приватного акціонерного товариства «Домінік» № 59/5 від 18.12.2020 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» в частині оголошення догани технічному директору ПрАТ «Домінік» [PERSON] .. Визнано незаконним та скасувано наказ Приватного акціонерного товариства «Домінік» № 15/2 від 01.02.2021 року про звільнення [PERSON] , технічного директора ПрАТ «Домінік» з займаної посади з «01» лютого 2021 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених на нього трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку (посадовою інструкцією) у відповідності до п.3 ст. 40 Кодексу Законів про працю України, та змінено формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України з 11.01.2021 року. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік Ко» на користь [PERSON] 5 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди та 15 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено (а.с.6-18). Відповідно до Постанови Полтавського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2021 року - залишено без змін (а.с.19-35). Вказане рішення суду на час розгляду даної справи набрало законної сили та є обов`язковим до виконання. Частиною 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, наведені вище факти, які установлені у прийнятому раніше судовому рішенні Ленінського районного суду м. Полтави від 03 грудня 2021 року, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова КГС ВС від 26.11.2019 по справі №922/643/19) Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова КЦС ВС від 19.12.2019 по справі №520/11429/17). В обґрунтування позовних вимог позивачем вказувалось про те, що рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.12.2021 року [PERSON] змінено формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням на підставі ч.1 ст. 38 КЗпП України, з 11.01.2021 року, тому на думку сторони позивача з цього часу і до моменту прийняття рішення Полтавським апеляційним судом 28.04.2022 року роботодавець - повинен виплатити працівникові [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більше як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Системний аналіз та тлумачень положень ст. 235 КЗпП України визначає, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому, причиною виникнення вимушеного прогул має стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконання працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором , неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розглядау судами трудових спорів» дозволяє окреслити випадки, в яких може мати місце вимушений прогул, а саме у разі: незаконного звільнення, унаслідок неправильного формулювання причини звільнення у трудовій книжці, що перешкоджало подальшому працевлаштуванню працівника. Таким чином, вимушений прогул це протиправні дії роботодавця, внаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця. Судом встановлено, що фактичною обставиною, якою позивач обґрунтовує вимоги про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу є те, що позивач вважає, що «вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції". Вказане твердження сторони позивача є помилковим та прямо суперечить ч.2 ст. 235 КЗпП України, так як вимушеним прогулом у розумінні вказаної статті є період часу з дня звільнення працівника по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі, Вказане твердження узгоджується з висновком Верховного Суду, викладенням у постанові від 12.05.2022 року у справі № 540/2186/21. Судом беззаперечно встановлено та не оспорювалось позивачем у справі, що предметом розгляду спору, який перебував на розгляді у Ленінському районному суді м. Полтави, за результатами розгляду якого було ухвалено рішення від 03.12.2021 року, [PERSON] не ставилась вимога про поновлення на роботі, даним рішенням [PERSON] змінено формулювання звільнення на звільнення за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України з 11.01.2021 року. Відповідно до ч.4 с. 235 КЗпП України визначено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган , який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Таким чином, факт зміни формулювання причини звільнення може слугувати підставою для виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу лише у випадку коли це перешкоджало працевлаштуванню працівника. В ході судового розгляду справи стороною позивача не наводилось дійсних, фактичних обставин та фактів, згідно яких зміна формулювання його звільнення перешкоджала [PERSON] у працевлаштуванні. Відсутність вказаного факту, підтверджується листом Полтавського обласного центру зайнятості від 27 червня 2023 року, відповідно до якого відповідно до Єдиної інформаційно - аналітичної системи Державної служби зайнятості України, [PERSON] перебував на обліку в Полтавській філії Полтавського обласного центру зайнятості, а саме в період з 10.02.2021 року по 25.08.2021 року та за направленням філії не працевлаштовувався (а.с.184). Таким чином, з наведених вище фактичних обставин справи суд приходить до беззаперечного висновку, що зміна формулювання звільнення не перешкоджала [PERSON] у працевлаштуванні. Позивачем [PERSON] заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11 січня 2021 року по 28 квітня 2022 року, поряд з цим позивачем наводився наступний розрахунок : Розрахунковий період з 11 січня 2021 року по 28 квітня 2022 року, що становить 1 рік 3 місяці 18 днів; За останні 2 календарні місяці роботи заробітна плата [PERSON] становила -18 891,16 грн.(січень 2021 року) та 23 346,16 грн. (січень 2020 року); Середньоденна заробітна плата становить 692,41 грн. ( 18891,16+23346,16/61 день = 692,41 грн.. Середньомісячне число робочих днів за 2 календарні місяці складає 21 день (42 дні/2); Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 227 110,48 грн. з розрахунку : 21 робочий день *692,41 (15 місяців = 218 109,15) + 13 днів робочих * 692,41 грн. (18 днів = 9001,33 грн.). З аналізу наведеного позивачем розрахунку середнього заробітку, суд приходить до беззаперечного висновку, що позивачем проведено розрахунок середнього заробітку з дня дати звільнення і до дати набрання рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 03.12.2021 року законної сили 28.04.2022 року, тоді як у відповідності до прямої норми закону ст. 235 КЗпП України середній заробіток за вимушений прогул нараховується по день ухвалення рішення суду про поновлення його на роботі, а не по дату набрання законної сили рішення про зміну формулювання причини звільнення. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК країни визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінивши в порядку ст. 89 ЦПК України докази, надані сторонами на засадах змагальності, встановив, що стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів щодо неправильного формулювання звільнення останнього з Товариства з обмеженою відповідальністю «Домінік Ко», що перешкоджало останньому працевлаштуватися на нову роботу та дії роботодавця перешкоджали останньому виконувати трудові функції. Враховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). За таких обставин суд доходить висновку про залишення позову без задоволення за необґрунтованістю та недоведеністю заявлених вимог. Попри це, не заслуговують на увагу твердження сторони відповідача про те, що позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, в зв`язку з чим, відмови по суті заявлених позовних вимог [PERSON] сторона відповідача прохала відмовити в тому числі і в зв`язку з пропуском строку позовної давності, які суд визнає неспроможними в цій частині, з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернувся до Ленінського районного суду м. Полтави з позовом про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу 09 вересня 2023 року. У період виникнення правовідносин між [PERSON] та ТОВ «Домінік Ко» впродовж періоду з 11.01.2021 року по 28.04.2022 року діяла норма ст. 233 КЗпП України в редакції: « у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому суми заробітної плати без обмежень будь-яким строком». Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії у часі , крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. За загальним правилом норма права діє стосовно відносин, які виникли після набрання чинності цією нормою. Тобто, до певних юридичних фактів застосовується той закон (інший нормативно - правовий акт), під час дії якого вони настали. У рішенні Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зр, від 09.02.1999 року № 1-рп/99, від 05.05.2001 року №3-рп/2001, від 13.03.2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно - правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами та іншими нормативно - правовими актами чинності; дію нормативно - правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно - правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно - правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно - правовим актом. Відповідно до Закону України від 01.07.2022 року № 2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, частини першу та і другу статті 233 КЗпП України викладено в наступній редакції: «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті. Таким чином, до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, вказаний правовий висновок викладено у рішення Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі № 260/3564/22 та від 19 січня 2023 року у справі № 460/1705/21). Поряд з цим, відповідно до пункту 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені ст. 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 «Про внесення змін до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25.03.2020 року № 338 і Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 року №1236 «дію карантину через (COVID-19), продовжено до 30 червня 2023 року. Таким чином, запровадження на території України карантинних обмежень у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України строк визначений ч.2 ст. 233 КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, не підлягає застосуванню, а підлягає безумовному продовженню, що є прямо визначеним законом та тлумаченню сторонами не підлягає. Аналогічний висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 25.04.2023 року у справі № 380/15245/22. Поряд з цим, суд визнає обґрунтованою та безумовною обставиною для проводження процесуальних строків, як введення воєнного стану на території України у відповідності до Закону України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року, на підставі Указу Президента України «Про введення воєнного стану із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року», який неодноразово продовжувався та який встановлено та діє до цього часу. Таким чином, наведені вище обставини, дають суду підстави для прийняття беззаперечного висновку про дотримання позивачем [PERSON] процесуальний строків для звернення до суду з позовом вказаного характеру, що в свою чергу спростовує твердження сторони відповідача про пропущенням позивачем строку, визначеного ч.2 ст. 233 КЗпП України. Окрім цього, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з урахуванням висновку суду, щодо позовних вимог [PERSON] , які не підлягають до задоволення, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені стороною відповідача судові витрати, як, згідно наданих суду документів, складаються з витрат на правову допомогу в загальній сумі 15 000,00 грн.. З приводу порядку стягнення та заявленого відповідачем їх розміру, суд виходить з наступного. Відповідно до матеріалів справи, посвідчення серії [NUMBER] , виданого 11.11.2020 року, [PERSON] , [INFO] , має ІІ-гу групу інвалідності (а.с.53). Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону , на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується а рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від сплати оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, приймаючи до уваги, що позивач [PERSON] є звільненим від оплати судових витрат, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування представником відповідача надано: договір №13/02/23-1 від 13.02.2023 року, про надання правової допомоги Адвокатським бюро «Михайла Салашного» ТОВ «Домінік Ко»; Додаткова угода №1 від 13.02.2023 року, до договору №13/02/23-1 від 13.02.2023 року, про надання правової допомоги Адвокатським бюро «Михайла Салашного» ТОВ «Домінік Ко» ; Акт №1 про приймання - передачі наданих послуг до Договору № 13/02/23-1 від 13.02.2023 року про надання правничої допомоги від 27.0.22023 року у сумі 15 000,00 грн.; платіжне доручення № 39496 від 27.02.2023 року про оплату послуг з правничої допомоги. Відповідно до розміру заявлених стороною відповідача витрат на правову допомогу у сумі 15 000,00 грн. суд приходить до наступного висновку. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Також, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. В силу положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. Угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також чи була їх сума обґрунтованою (п. 268, 269). Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Лавентс проти Латвії» відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Отже, при визначенні суми відшкодування витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, необхідно виходити з реальності цих витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи. Тому суд, на підставі поданих позивачем доказів та враховуючи обґрунтованість розміру понесених витрат, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи, які мають преюдиційний характер, оскільки вже встановлені в судовому рішенні від 03 грудня 2021 року, незначну складність даної справи, яка має похідний характер та ціну позову в ній, невеликий обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а саме поданння відзиву та заяви про застосування строків позоввної давності, приходить до висновку, що витрати сторони відповідача на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню підлягають відшкодуванню частково у розмірі 5000 грн.. Витрати на професійну правничу допомогу на вказану суму є співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг, відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed