Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Представник позивача - Акціонерного товариства «Криворізька теплоцентраль» (далі - АТ «Криворізька теплоцентраль») звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, обґрунтовуючи свій позов тим, що позивач надає послуги з постачання теплової енергії відповідачу за адресою: [ADDRESS] , але відповідач в повному обсязі оплату за отримані послуги не здійснювала, в результаті чого, виникла заборгованість за період з 01 листопада 2019 року по 31 березня 2023 року в розмірі 48 450,25 грн. Заборгованість за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 березня 2023 року складає 130,50 грн. Вказану суму заборгованості, заборгованість за абонентське обслуговування, в тому числі інфляційні втрати у розмірі 3 292,89 грн та 3% річних у розмірі 1 182,41 грн позивач просить стягнути на свою користь з відповідача. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала письмові пояснення, в яких просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що позивач фактично є надавачем житлово-комунальних послуг, в тому числі і в Інгулецькому районі міста Кривого Рогу з жовтня місяці 2013 року і по теперішній час. Постачання теплоносія протягом всього періоду проводилось не порушуючи вимог чинного законодавства та щорічних розпорядження Виконкому Криворізької міської ради. Від відповідача жодної претензії з приводу незаконних нарахувань чи порушення порядку надання послуг зокрема і в період з 01 листопада 2018 року по 31 жовтня 2023 року не надходило. Не погоджується з позицією представника відповідача, що позов подано з порушенням строку позовної давності, оскільки процесуальні строки були продовжені на підставі Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX. Також зазначила, що відповідачем не надано затвердженого Акту про відключення від системи теплопостачання ні будинку в цілому, ні її квартири, а при відсутності такого акту відключення є самовільним, що не є підставою для припинення нарахування платежів підприємством АТ «Криворізька теплоцентраль». Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву, де просить розглянути справу без її участі, надала відзив, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, вказує, що відповідач з 2012 року має автономну систему опалювання, у зв`язку із чим фактично послугами АТ «Криворізька теплоцентраль» не користується. Не погоджується із сумою боргу та періодом нарахування. Вважає, що позивач має право вимагати оплату заборгованості лише за період з 10 травня 2020 року по 31 березня 2023 року. За період з 2019 року повинна бути застосована позовна давність, про застосування якої просить суд. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. 05 червня 2023 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву та відкрито провадження у справі. 25 липня 2023 року ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду з викликом сторін. Ухвалою суду від 23 листопада 2023 року витребувано докази. Суд, дослідив матеріали справи, вважає, встановленими такі обставини. Акціонерне товариство «Криворізька теплоцентраль» по специфіці своєї виробничої діяльності здійснює постачання теплової енергії для потреби опалення і гарячого водопостачання населенню, яке відповідно зі ст.67, 68, 162 Житлового Кодексу України зобов`язане робити оплату за отриману теплову енергію, згідно особового рахунка і встановлених тарифів. Відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та є споживачем комунальних послуг позивача за вказаною адресою, відкрито особовий рахунок № [NUMBER] . Встановлено, що позивачем регулярно надавалися комунальні послуги з теплопостачання до будинку [ADDRESS] , що підтверджується актами про підключення та відключення теплоносія. Позивачем відповідно до тарифів на теплову енергію, постачалася теплова енергія до житла відповідача, однак остання вчасно оплату за надані послуги не здійснювала, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до наданого позивачем розрахунку за період з 01 листопада 2019 по 31 березня 2023 року нараховано 52 248,39 грн, оплати споживачем здійснено не було. З урахуванням проведених перерахунків, заборгованість за вказаний період становить 48 450,25 грн. Заборгованість із сплати за абонентське обслуговування за період з 01 листопада 2021 року по 31 березня 2023 року склала 130,50 грн. Позивачем за період з січня 2020 року по лютий 2022 року здійснено нарахування інфляційних втрат в розмірі 3 292,89 грн; 3% річних за період з 01 грудня 2019 року по 01 грудня 2021 в розмірі 1 182,41 грн. Правильність нарахування зазначених сум підтверджується розрахунками, в тому числі деталізованим розгорнутим розрахунком послуги з централізованого опалення та інформацією щодо Методики, яка використовувалася для нарахування плати за послугу з постачання теплової енергії. Розмір наданого позивачем розрахунку відповідачем не спростовано, власний розрахунок не надано. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, ЖК України, Закону України «Про теплопостачання», Правилами користування тепловою енергією, затвердженими Постановою КМУ від 03 жовтня 2007 року за №1198. Згідно зі статтею 67 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Відповідно до положень ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII, який діє з 01 травня 2019 року, регулює основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов`язки зазначених учасників відносин. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 5 вказаного Закону до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги, в тому числі з постачання теплової енергії. Індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII). Пунктами 2, 5 частини другої статті 7 вказаного Закону встановлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Таким чином споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг, оскільки укладення договору є обов`язком споживача. Відповідно до змін до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», внесених Законом України №1060-ІХ від 03 грудня 2020 року (набрав чинності 01 травня 2021 року), плата виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання, складається з: плати за послугу та плати за абонентське обслуговування. Після опублікування позивачем 01 жовтня 2021 року. Типового індивідуального договору про надання послугу з постачання теплової енергії та відсутності заперечень споживачів щодо обрання такої моделі договірних відносин, з 01 листопада 2021 року вважається що такий договір укладено між позивачем і відповідачем. Тому з листопада 2021 року позивачем здійснено нарахування плати за абонентське обслуговування. Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Встановлено, що позивач свої обов`язки з постачання теплової енергії виконував, доводи позивача щодо розміру заборгованості нічим не спростовуються і ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості з оплати за надані послуги позивачем за адресою: [ADDRESS] , яка разом із заборгованістю за абонентське обслуговування підлягає стягненню з відповідача. Як видно із матеріалів справи, позивач заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь 3% річних від простроченої суми в розмірі 3 292,89 грн та інфляційних втрат в розмірі 1 182,41 грн, нарахованих на суму несплаченої заборгованості та надав відповідні розрахунки. Оскільки неправомірними діями відповідача позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України та погоджується з наданим позивачем розрахунками 3% річних та інфляційних втрат, які також підлягають стягненню з відповідача. Щодо тверджень відповідача про те, що з 2012 року за адресою: [ADDRESS] встановлено автономну систему опалювання, у зв`язку із чим фактично послугами АТ «Криворізька теплоцентраль» вона не користується суд зазначає таке. Пунктом 18 Правил, передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. Згідно пункту 21 Правил, у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим. Так, пунктом 24 Правил передбачена можливість споживачів відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Згідно з п.п. 25, 26 вказаних Правил відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у разі, коли технічна можливість такого відключення передбачена затвердженою органом місцевого самоврядування відповідно до Закону України "Про теплопостачання" схемою теплопостачання, за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування, будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення. Наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства №4 від 22 листопада 2005 року затверджено Порядок відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, яким було передбачено виконання певних процедур, в тому числі звернення власника або орендаря окремого приміщення житлового будинку до постійно діючої міжвідомчої Комісії для розгляду питань щодо відключення споживачів від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання з письмовою заявою про відключення від мереж ЦО і ГВП. Із наданих відповідачем суду доказів не встановлено дотримання [PERSON] вказаного порядку відключення квартири від мережі централізованого опалення та отримання у встановленому законом порядку дозволу на встановлення приладу автономного опалення тощо. Окрім того, наказом Міністерства житлово-комунального господарства №169 від 06 листопада 2007 року внесені зміни, які унеможливили відключення від мереж централізованого опалення окремих приміщень у житлових будинках. Таким чином, оскільки дозволу на відключення квартири [ADDRESS] від внутрішньобудинкових мереж централізованого опалення - отримано не було, а тому таке відключення було здійснено самовільно. Згідно з правовою позицією ВСУ у справі №6-1192цс15 від 11 листопада 2015 року підведення централізованого опалення до стояка в межах квартири свідчить про виконання послуг позивачем. Отже, самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги теплопостачання. Таким чином, АТ «Криворізька теплоцентраль» здійснює постачання теплової енергії до житла відповідача та відповідно до тарифів на теплову енергію нараховує оплату за надані послуги. Відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги. Позивач відповідно до тарифів на теплову енергію, постачав теплову енергію до житла відповідача, однак остання оплату за надані послуги належним чином не здійснювала. З огляду на викладене суд не може прийняти до уваги твердження представника відповідача про відсутність підстав для стягнення заборгованості за недоведеністю надання послуг. Таким чином доводи позивача щодо нарахування заборгованості за комунальні послуги з централізованого опалення нічим не спростовуються, а тому ці обставини слід вважати доведеними, суд вважає доведеним факт утворення заборгованості з постачання теплової енергії за адресою: [ADDRESS] за період з 01 листопада 2019 року по 31 грудня 2023 року в розмірі, зазначеному позивачем у розрахунку, в сумі 48 450,25 грн. Крім того, із заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності видно, що сторона відповідача просить лише зменшити розмір заборгованості з урахуванням строку позовної давності, а не через неправильність його нарахування. Встановлено, що представником відповідача [PERSON] заявлено про застосування строку позовної давності. Вирішуючи вказане питання суд приходить до такого. Норми статті 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Норми ст. 256 ЦК України визначають, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до положень ст. 257, ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки, як зазначалось вище, оплата наданих комунальних послуг повинна вноситись щомісячно не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, договору між сторонами не було укладено, а отже сторонами не встановлено іншого строку внесення платежів, а тому право позивача вважається порушеним з моменту порушення споживачем терміну внесення чергової щомісячної оплати. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно з пунктами 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Відповідно до статті 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19 та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10 березня 2020 року Кабінетом Міністрів України прийнято 11 березня 2020 року постанову «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» за №211, якою установлено із 12 березня до 03 квітня 2020 року на усій території України карантин. У подальшому Кабінет Міністрів України неодноразово його продовжував. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Україниу редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин настрок дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Як видно з матеріалів справи, позовна заява подана до суду 10 травня 2023 року, перебіг позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої починаючи з листопада 2019 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1ст. 2 ЦПК України). На підставі ст.ст.12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, оцінив кожний доказ з точки зору їх належності та допустимості, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача сплачений судовий збір. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: approved