Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) в особі представника Племяннікова Богдана Дементійовича (далі Представник позивача) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі Відповідач) про поділ спільного майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 09.08.2013 року між Позивачем та Відповідачем було зареєстровано шлюб. За час шлюбно-сімейних відносин, які склались між Позивачем та Відповідачем, останні набули в спільну власність наступне майно: будинок [ADDRESS] , який було зареєстровано 08.11.2017 року за [PERSON] ; земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована 08.11.2017 року за [PERSON] ; автомобіль: Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який було зареєстровано 12.09.2020 року за [PERSON] ; на автомобіль: MERCEDES-BENZ, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який було зареєстровано 08.10.2022 року за [PERSON] . Загальна вартість зазначеного майна станом на день звернення до суду становить 505 488,00 грн. 04.01.2023 року, Відповідач звернувся до Іванківського районного суду Київської області із позовом про розірвання шлюбу (справа № 366/20/23, суддя: Гончарук О.П.). 17.03.2023 року, Позивач визнала позов, рішенням Іванківського районного суду Київської області шлюб укладений між Позивачем та Відповідачем було розірвано. 07.04.2023 року, Позивачеві стало відомо, що Відповідач, усвідомлюючи незаконність власних дій, 24.03.2023 року, діючи умисно, на власний розсуд, без отримання дозволу іншого з подружжя, у невстановлений спосіб, відчужив на користь невідомої третьої особи транспортний засіб: Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який набутий під час шлюбу і є спільним майном подружжя. Оскільки питання про поділ майна не було врегульовано між Позивачем та Відповідачем, в досудовому порядку Відповідач не бажає вирішувати питання про поділ майна, а тому Позивач вважає за необхідне звернутись до суду з метою захисту своїх прав та інтересів. Позивач у своїх позовних вимогах просить суд: Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ), право власності на 1/2 частки, будинку [ADDRESS] , 64,5 кв.м., житлова площа 30.9 кв.м., гараж літ. "Б", сарай літ. "В, Г", навіс літ. "Д", вбиральню літ. "З", огорожу 1-2, без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього. Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ), право власності на 1/2 частки, земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер № 3222055100:01:013:0003, загальною площею: 0.1381 га., без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього. Визнати за [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ), право власності на 1/2 частки, на автомобіль: MERCEDES-BENZ, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ) компенсацію вартості 1/2 автомобіля марки Mitsubishi, Galant, 1997 року випуску, колір: Зелений, тип - В, легковий-загальний, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , у сумі - 54 414 (п`ятдесят чотири тисячі чотириста чотирнадцять) грн., 50 (п`ятдесят) коп. Стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] , Адреса: [ADDRESS] ) судові витрати: сплачений позивачем при подачі позову до суду судовий збір у розмірі 5 054 грн. (п`ять тисяч п`ятдесят чотири) гривні 89 копійок та витрати за оцінку майна в розмірі 8000 грн. (вісім тисяч гривень). 23 травня 2023 року через систему «Електронний суд» [PERSON] (далі Позивач) в особі свого представника - адвоката Племяннікова Богдана Дементійовича (далі Представник позивача) звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі Відповідач) про поділ спільного майна. Ухвалою суду від 08 червня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено до підготовчого судового засідання на 10 серпня 2023 року та /а.с. 57-58/. Згідно даної ухвали було задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів та ухвалено: «Зобов`язати Центр державного земельного кадастру (03151, м. Київ вул. Святослава Хороброго,3) надати суду інформацію про земельні ділянки, що були зареєстровані за [PERSON] в період з 09.08.2013 року по 18.04.2023 рік включно; Зобов`язати Територіальний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ № 3245 (07301, Київська область м. Вишгород вул. Кургузова,7А) надати суду інформацію про власника транспортного засобу Mitsubishi, Galant, 1997 року випуску, колір: Зелений, тип - В, легковий - загальний, VIN: [NUMBER] ; та копії документів, а саме: копію договору купівлі-продажу, копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копію згоди іншого з подружжя про дозвіл на відчуження спільного майна, копію оцінки транспортного засобу Mitsubishi, Galant, 1997 року випуску, колір: Зелений, тип - В, легковий - загальний, VIN: [NUMBER] , який було відчужено [PERSON] 24.03.2023 року /а.с. 57-58/. 12 липня 2023 року на електронну адресу суду (18 липня 2023 року на поштову адресу суду) від ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшов лист за № 5-1/1665 від 12.07.2023 року про неможливість виконання ухвали суду від 08.08.2023 року /а.с. 66-73/. 26 липня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду від ТСЦ МВС № 3245 надійшов Лист-відповідь з копіями договору купівлі-продажу та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 77-80/. 09 серпня 2023 року від [PERSON] до суду надійшов Відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому відповідач просив відмовити повністю в задоволенні позову про поділ спільного майна у зв`язку з тим, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя /а.с. 81-99/. За клопотанням представника позивача [PERSON] - адвоката Племяннікова Б.Д. підготовче судове засідання було відкладено на 29 серпня 2023 року на 13 год. /а.с. 105-105а/. 16 серпня 2023 року на електронну адресу суду (22 серпня 2023 року на поштову адресу суду) на виконання ухвали суду від 08.08.2023 року до суду від ДП «Центр державного земельного кадастру» надійшов лист за № 3/1913 від 16.08.2023 року про неможливість виконання ухвали суду про витребування доказів, оскільки Центр ДЗК не має правових підстав для надання будь-якої інформації, що міститься у Державному земельному кадастрі, оскільки законодавством на нього такі повноваження не покладені, а також у нього відсутнє право доступу до таких відомостей із метою їх надання та він не є володільцем інформації, яка міститься в Державному земельному кадастрі. Власником (держателем) Державного земельного кадастру і володільцем будь-якої інформації, що у ньому міститься є Держгеокадастр /а.с. 109-111, 113-115/. 28 серпня 2023 року, на електронну адресу суду, а 11.09.2023 року на поштову адресу суду, на виконання ухвали суду від 08.08.2023 року до суду від Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області надійшов лист за № 21-8-0.2-2414/2-23 від 28.08.2023 року про надання відомостей щодо реєстрації земельних ділянок за [PERSON] . За даними Державного земельного кадастру за період з 09.08.2013 року по 18.04.2023 року відомості щодо реєстрації земельних ділянок за [PERSON] на території Запорізького району відсутні /а.с. 118, 140-141/. 28 серпня 2023 року, на електронну адресу суду, на виконання ухвали суду від 08.08.2023 року до суду від Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області надійшов лист за № 9-25-0.2-4282/2-23 від 28.08.2023 року про надання відомостей щодо реєстрації земельних ділянок за [PERSON] , відповідно до якого, за особою, зазначеною у запиті, правовстановлюючі документи на земельні ділянки до 2013 року не реєструвалися /а.с. 119-120/. Ухвалою суду від 29 серпня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду /а.с. 123а-123б/. 30 серпня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду від ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надійшов лист за № 0-2-0.2-4482/2-23 від 28.08.2023 року, відповідно до якого за [PERSON] відсутні відомості про реєстрацію земельних ділянок /а.с. 125-126, 142-142а/. 30 серпня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду від ГУ Держгеокадастру у Черкаській області надійшов лист за № 21-23-0.2-4713/2-23 від 29.08.2023 року, відповідно до якого за [PERSON] земельні ділянки на території Черкаської області станом на 01.01.2013 року не зареєстровані /а.с. 127-128/. 01 вересня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду від ГУ Держгеокадастру у Херсонській області надійшов лист за № 21-21-0.2-1943/2-23 від 01.09.2023 року, відповідно до якого у зв`язку з тимчасовою відсутністю доступу до адміністративних приміщень Головного управління на території Херсонської області, відсутня технічна можливість отримати будь-яку інформацію з реєстрів та архівів документацію щодо запитуваної інформації /а.с. 129-130/. 14 вересня 2023 року на виконання ухвали суду про витребування доказів до суду від ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області надійшов лист за № 21-10-0.62-8205/2-23 від 07.09.2023 року, відповідно до якого за [PERSON] зареєстровані земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222082700:02:002:0003 та 3222055100:01:013:0003 /а.с. 135-139/. Ухвалою суду від 04.10.2023 року було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - адвоката Племяннікова Б.Д. про витребування доказів, зокрема, було ухвалено витребувати з Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області інформацію про власника земельної ділянки, а також чи зареєстроване його право власності оренди, суборенди на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3222082700:02:002:0003 та 32220551000:01:013:0003. На виконання ухвали суду від 04.10.2023 року Іванківською селищною радою Вишгородського району Київської області до суду надійшов лист за № 06-31-3525 від 07.11.2023 року «Про надання інформації», відповідно до якого рекомендують отримати дану інформацію щодо зареєстрованих прав на земельні ділянки за громадянином [PERSON] шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру прав /а.с. 149-150, 155-156/. Згідно Відповідей № 327202 від 17.11.2023 року та № 327218 від 17.11.2023 року за [PERSON] не зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером: 3222082700:02:002:0003 /а.с. 157, 158/. Згідно Відповіді № 327234 від 17.11.2023 року за [PERSON] зареєстрована земельна ділянка з кадастровим номером: 3222055100:01:013:0003 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 08.11.2017 року приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 4103 /а.с. 159/. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Племянніков Б.Д. позовні вимоги підтримав з підставі, викладених у позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Гладченко А.В, позов не визнали з підстав, викладених у відзиві. Відповідач [PERSON] пояснив суду, що він вважає, що автомобіль марки MERCEDES-BENZ, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , являється його особистою приватною власністю, оскільки він був придбаний влітку 2022 року, коли у нього з позивачем вже були припинені шлюбні стосунки та спільного господарства не велося. Автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а тому не може вважатися спільною сумісною власністю. Відповідач мав квартиру [ADDRESS] , яку в 2017 року, перебуваючи в шлюбі з позивачем, було продано за 100000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25.10.2017 року. Враховуючи наявність коштів від продажу квартири, ним було куплено 08.11.2017 року житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Решту коштів на придбання будинку та земельної ділянки йому дали його батьки. Відповідач вважає, що не може вважатися спільним майном подружжя спірний будинок та земельна ділянка, оскільки останні були придбанні за рахунок особистих його коштів. Суд, вислухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи суспільних інтересах. Суд, розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 серпня 2013 року по 17 березня 2023 року. Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 17.03.2023 р. по справі № 366/20/23, шлюб між сторонами розірвано. Дане рішення суду набрало законної сили 18.04.2023 року /а.с. 16-18/. За час спільного проживання подружжям однією сім`єю сторони набули у спільну власність наступне майно: будинок [ADDRESS] , який було зареєстровано 08.11.2017 року за [PERSON] ; земельну ділянку, за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована 08.11.2017 року за [PERSON] ; автомобіль: Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який було зареєстровано 12.09.2020 року за [PERSON] ; автомобіль: MERCEDES-BENZ, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який було зареєстровано 08.10.2022 року за [PERSON] . Загальна вартість зазначеного майна станом на день звернення до суду становить 505 488,00 грн. Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. У частинах 1 та 3 статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, а також те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Під майновим правом слід розуміти «право очікування», що є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме і рухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. Тобто, майнове право - це обмежене речове право, за яким його власник наділений певними, але не всіма, правами щодо майна. Майном, як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами, які можуть оцінюватися, визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Згідно ч. 1 ст.69 Сімейного кодексу України, подружжя має право на поділ майна, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Отже, Сімейним кодексом України встановлено, що майно набуте в період шлюбу належить чоловіку та дружині в рівних долях. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що знаходиться у спільній сумісній власності, володіють та користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсними та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зі змісту п.п. 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, судом встановлено, що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю. Однак, Відповідач не визнаючи позовні вимоги Позивача, обґрунтовує їх тим, що автомобіль марки MERCEDES-BENZ, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , являється його особистою приватною власністю, оскільки він був придбаний влітку 2022 року, коли у нього з позивачем вже були припинені шлюбні стосунки та спільного господарства не велося. Автомобіль був придбаний за його особисті кошти. Крім того, Відповідач мав квартиру [ADDRESS] , яку в 2017 року, перебуваючи в шлюбі з позивачем, було продано за 100000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25.10.2017 року. Враховуючи наявність коштів від продажу квартири, ним було куплено 08.11.2017 року житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Решту коштів на придбання будинку та земельної ділянки йому дали його батьки. На підтвердження даних обставин, жодних доказів Відповідачем до суду надано не було. Приведені норми чинного законодавства України та досліджені обставини в ході судового розгляду дають підстави зробити висновок про те, що кошти, витрачені на придбання земельної ділянки та житлового будинку [ADDRESS] є їх спільним сумісним майном. З огляду на викладені обставини твердження відповідача з приводу того, що спірний будинок та земельна ділянка є власністю відповідача та не є спільним сумісним майном, не заслуговують на увагу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до положень частини першої статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. За змістом статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17 зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11). Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Виходячи з наведеного, зважаючи на зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позову в частині визнання права власності на 1/2 частку майна, без розподілу в натурі, припинивши право спільної сумісної власності на нього. Щодо вимог про стягнення компенсації вартості 1/2 автомобіля, суд зазначає наступне. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.2013 року по 17.03.2023 року. У період шлюбу сторонами 12 вересня 2020 року було придбано автомобіль: Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , який було зареєстровано 12.09.2020 року за [PERSON] /а.с. 37-39/. 24 березня 2023 року вищезазначений автомобіль був відчужений та зареєстрований на іншого власника - [PERSON] /а.с. 79/. Факт відчуження автомобіля було також встановлено в судовому засіданні та не оспорюється сторонами. [PERSON] письмової згоди на відчуження автомобілів марки «Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , не надавала. Відповідно до висновку про вартість майна від 25.04.2023 року, складеного ТОВ «Експертна служба України», ринкова вартість колісного транспортного засобу Mitsubishi, Galant, VIN: [NUMBER] , д.н.з.: [NUMBER] , станом на 25.04.2023 року становить 108829 грн. /а.с. 24/. Зазначений висновок відповідачем не спростований. Відповідно до частини першої статті 60 CK України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За системним тлумаченням частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України згоду на отримання компенсації за частину майна при його поділі повинен надати той з подружжя, на чию користь така компенсація присуджується, оскільки іншому з подружжя присуджується майно. Вимога одного з подружжя (позивача) про стягнення з іншого з подружжя (відповідача) грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, не породжує обов`язку такого відповідача попередньо вносити відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - постанова), спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Якщо під час вирішення спору про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У судовому засіданні встановлено, що спірний автомобіль, який був відчужений відповідачем без згоди позивача, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. У Рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення ч. 1 ст. 61 СК України №1-8/2012 (№17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Зі змісту постанови Верховного Суду від 03.02.2021 у справі № 159/6782/18 вбачається, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 СК України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03.10.2018 у справі №127/7029/15-ц (провадження №61-9018сво18) зроблено висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц, провадження №61-9018сво18, Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі №483/812/19, провадження №61-20774св19. Отже, на підставі належно оцінених доказів, поданих сторонами, суд приходить до висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач здійснив його продаж іншій особі в період фактичного припинення шлюбних відносин без згоди позивача, як другого з подружжя, у зв`язку із чим на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу у сумі, вказаній в позовній заяві, тобто, 54 414,50 грн. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено 5 054,89 грн. та витрати за оцінку майна в розмірі 8000 грн. /а.с. 40, 46/. Таким чином, із врахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до сплати судовий збір в розмірі в розмірі 5 054,89 грн. та витрати за оцінку майна в розмірі 8 000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved