Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

У листопаді 2023 року позивач звернувся до Першотравневого районного суду м.Чернівці із вказаним вище позовом. Посилався на те, що на балансі Управління комунальної власності Чернівецької міської ради обліковується нежитлове приміщення, а саме гараж металевий, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 05.10.1998 між виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та [PERSON] укладено безтерміновий Договір оренди гаража №10/32, яким вказаний вище гараж передано у платне користування. У подальшому додатковими договорами було внесено зміни до Договору оренди нерухомого майна щодо орендодавця. Зокрема договором від 02.07.2021 замінено орендодавця на «Управління комунальної власності Чернівецької міської ради». Листами управління комунальної власності Чернівецької міської ради від 16.06.2023, 21.09.2023 відповідача було повідомлено про розірвання договору оренди гаража №10/32 від 05.10.1998 з 20.09.2023 та необхідність повернення орендованого майна в термін до 20.10.2023 включно. Разом з тим, станом на 20.11.2023 орендодавцю не передано гараж, що і змусило його звернутися до суду з даним позовом. Просив зобов`язати [PERSON] звільнити нежитлове приміщення - гараж, розташований за адресою: [ADDRESS] та повернути його Управлінню комунальної власності Чернівецької міської ради, стягнути з відповідача понесені судові витрати. У судовому засіданні представник Управління комунальної власності Чернівецької міської ради - Радул К.В. позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] не заперечував щодо задоволення позову. Пояснив, що вказаний гараж він придбав у 1995 році за власні кошти. З 1998 року гараж знаходиться у його користуванні. Весь час з моменту укладення договору оренди, він вважав, що сплачує орендну плату за землю, на якій встановлено гараж. Однак, якщо необхідно звільнити земельну ділянку від гаража, він зобов`язується його демонтувати. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що на балансі Управління комунальної власності Чернівецької міської ради обліковується нежитлове приміщення (гараж металевий), що розташоване за адресою: [ADDRESS] яке належить до комунальної власності Чернівецької міської територіального громади (а.с.6). 05 жовтня 1998 року між виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та [PERSON] укладено Договір оренди гаража №10/32 (далі Договір), яким у платне користування передано гараж, загальною площею 18,6кв.м за адресою: [ADDRESS] (а.с.22-24). У подальшому, Угодами від 30.01.2004, 31.01.2005, 02.10.2006, 29.11.2007 внесено зміни та доповнення до Договору оренди нерухомого майна №10/32 від 05.10.1998. Зокрема сторонами погоджено орендну плату (а.с.15-21). Додатковими договорами від 11.06.2010, 01.04.2019, 02.07.2021 змінено орендодавця на Управління комунальної власності Чернівецької міської ради (а.с.11-14). Чернівецька міська рада відповідно до чинного законодавства є органом управління майном, яке на праві власності належить Чернівецькій міській-територіальній громаді і є комунальною власністю. Єдиним Орендодавцем майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади є управління комунальної власності Чернівецької міської ради. Статтею 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - Закон) визначено, що до відання виконавчих органів міських рад відносяться власні (самоврядні) повноваження в сфері вирішення питань щодо використання нежитлових приміщень, будинків споруд, що належать до комунальної власності. Як вбачається із матеріалів позову, орендодавець вирішив скористатися своїм правом та розірвати договір оренди від 05.10.1998. Згідно договору оренди гаража від 05.10.1998, він укладався сторонами на безстроковий термін (п.3 Договору). Відповідно до частини 1 статті 598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, установлених Договором або законом. Як зазначено в частині 1 статті 631 Цивільного Кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до Договору. Частиною 3 статті 651 Цивільного кодексу України визначено, що у разі односторонньої відмови від Договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено Договором або законом, Договір є відповідно розірваним або зміненим. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (п.1 ст.759 ЦК України). Відповідно до частини 2 статті 763 Цивільного кодексу України, кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. На виконання вказаних вимог закону, 16.06.2023 Управлінням комунальної власності Чернівецької міської ради відповідачу [PERSON] надіслано лист про розірвання Договору оренди гаража №10/32 від 05.10.1998 з 20 вересня 2023 року, з проханням до вказаного терміну звільнити вказане нежитлове приміщення та повернути його представникам управління за відповідним Актом (а.с.9-10). Листом від 21.09.2023 відповідачу запропоновано добровільно повернути орендоване майно за Актом повернення з оренди нерухомого/іншого окремого індивідуального визначеного майна, що належить до комунальної власності Чернівецької міської територіальної громади в термін до 20.10.2023 включно, інакше Управління буде змушене звернутися до суду із даним позовом (а.с.7-8). Пунктом 9 Договору передбачено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження «Орендар» зобов`язаний повернути «Орендодавцю» об`єкт оренди згідно акту прийому у відповідності з договором оренди. Статтею 785 Цивільного Кодексу України передбачено, що у разі припинення договору найму, наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Разом з тим, вказані повідомлення [PERSON] були проігноровані. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Згідно із частиною першою статті 317 та частиною першою статті 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦКУкраїни власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦКУкраїни кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За таких обставин, дослідивши та проаналізувавши подані письмові докази, враховуючи те, що відповідач безпідставно користується спірним майном, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Частиною 1 ст.142 ЦПК України передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З урахуванням вказаних вимог закону, а також зважаючи на те, що відповідач позов визнав, суд вважає, що позивачу слід повернути з Державного бюджету 50% сплаченого ним судового збору за подання позовної заяви до суду.

Outcome: approved