Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по орендній платі за користування землею. На підставу своїх вимог спирається на те, що 06.04.2005 року між нею та ДП «Агрофірма «Байс-Агро» приватного підприємства комерційно-виробничої фірми «Байс», правонаступником якого є відповідач, було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого позивачка передала належну їй земельну ділянку площею 3,27 га. в оренду на 49 років. Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.06.2019 р. даний договір оренди був визнаний недійсним. Оскільки до визнання договору недійсним відповідач постійно користувався належною позивачці землею та отримував з її використання прибуток, але не виплачував їй оренду плату, то позивачка просить стягнути з відповідача оренду плату за останні 3 роки з 2016 р. по 2019 р. в розмірі 8723 грн. 67 коп. та стягнути судові витрати по справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримала повністю. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що відповідно до ст.. 216 ЦК України позов не підлягає до задоволення. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вивчивши докази надані по справі, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю, виходячи з таких доказів: Згідно з рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 03.06.2019 р. (справа №704/1459/17) задоволено позов [PERSON] до Дочірнього підприємства «Агрофірма «Байс-Агро» приватного підприємства комерційно-виробнича фірма «Байс», третя особа відділ Держгеокадастру у Тальнівському районі Черкаської області, Вишнопільська сільська рада Тальнівського району Черкаської області про визнання договору оренди землі недійсним та визнано недійсним договір оренди землі від 06.04.2005 року укладений між [PERSON] та Дочірнім підприємством «Агрофірма «Байс-Агро» приватного підприємства комерційно-виробнича фірма «Байс», зареєстрований 19.04.2005 р. у Тальнівському районному відділі Черкаської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» при Державному Комітеті України по земельних ресурсах за №040579300025. Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч.2 ст. 216 ЦК України якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки договір оренди землі був визнаний недійсним то відсутні правові підстави для стягнення орендної плати, а тому позов задоволенню не підлягає. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed