Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належить 3/10 частини будинку [ADDRESS] . Позивач зазначає, що згідно домової книги в її будинку зареєстровані, однак тривалий час не проживають відповідачі у справі. Позивач зазначає, що наявність зареєстрованих відповідачів у власності позивача створює їй суттєві перешкоди в повному користуванні, володіння та розпорядженні власністю. На підставі викладеного позивач просить: визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. На адресу суду 13.02.2024 року (вх. № 4937) надійшло клопотання представника позивача адвоката Грішина Олексія В`ячеславовича про приєднання до матеріалів справи доказів щодо не проживання відповідачів за місцем реєстрації та докази щодо проживання відповідачів за іншою адресою (а.с.36-47). В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача адвокат Грішин Олексій В`ячеславович не з`явились, разом з цим представник позивача в клопотанні про приєднання доказів зазначив, щодо можливості розгляду справи за відсутності сторони позивача, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.37). Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] про час та місце слухання справи повідомлялись, на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «за закінченням терміну зберігання» (а.с.50-51). Згідно п. 2 ч. 7 ЦПК України судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 3 ст. 211 ЦПК України) Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 14 лютого 2024 року вирішено провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані позивачем письмові докази в їх сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню враховуючи таке. Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, позивач зазначила, що є власником 3/10 частин домоволодіння [ADDRESS] , та за вказаною адресою зареєстровані, однак не проживали та не проживають відповідачі у справі, наявність зареєстрованих відповідачів створює позивачу перешкоди в повному володінні та користуванні власністю, що стало підставою для звернення до суду. Судом встановлено, що позивачу на праві спільної часткової власності належить 3/10 частки у справі спільної власності домоволодіння [ADDRESS] (а.с.31-32). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] , 1944 року народження за життя зробив заповіт на випадок своєї смерті, яким заповів 3/10 часток домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , актовий запис № 5510, у віці 76 років (а.с.6). Щодо посилання позивача, що власник домоволодіння за життя вчиняв дії щодо визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, судом встановлено, що державним нотаріусом Приморської державної нотаріальної контори Масловою М.В. 02.04.2021 р. засвідчено заяву [PERSON] до Департаменту адміністративних послуг Одеської міської ради згідно якої, власник частки домоволодіння надає свою згоду на зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , та [PERSON] . Заява зареєстрована в реєстрі за № 2-169 (а.с.9). Реєстрація відповідачів за адресою: [ADDRESS] , підтверджується копією домової книги (а.с.15-16), заявами власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) (а.с.13,14), та відповідями Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області, згідно яких зазначено, що відповідачі за вищевказаною адресою зареєстровані з 28.06.1996 року (а.с.27,28). На підтвердження факту не проживання відповідачів за місцем реєстрації, судом досліджується Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 09.02.2024 року, складений [PERSON] , [PERSON] ,. [PERSON] засвідчений органом самоорганізації населення міськрайону «Слобідський», згідно якого зазначено, що за адресою: [ADDRESS] мешкає власник будинку [PERSON] , за вищевказаною адресою ніколи не проживали [PERSON] та [PERSON] (а.с.39). Згідно відповіді на запит від 11.01.2024 року № 02/24-ц за підписом керівника СОН «Жевахівський» Нічепуренко Т.С. зазначено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , проживають за адресою: [ADDRESS] (без реєстрації) близько 5 років (а.с.41). Отже, з досліджених письмових доказів судом встановлено, що позивач є власником 3/10 частин домоволодіння [ADDRESS] , відповідачі за вказаною адресою не проживають, та згідно відповіді СОН «Жевахівський» [PERSON] проживають без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи, що 3/10 частин домоволодіння є власністю позивача, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин застосуванню підлягають положення ст. ст. 383, 405 ЦК України, ст. ст. 64, 150, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічна норма міститься також у статті 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ст. 150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла. Втручання у це право здійснюється виключно з підстав, передбачених п. 2 ст. 8 Конвенції. Зазначене покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення ЄСПЛ у справі «Пауел і Райнер проти Сполученого Королівства» від 21.02.1990 р.). Такий захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Джілоу проти Сполученого Королівства» від 24.11.1986 р.), так і наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Ларкос проти Кіпру» від 18.02.1999 р.). Матеріали справи не містять відомостей щодо того, що відповідачі є членами сім`ї власника домоволодіння. Натомість судом встановлено, що відповідачі були членами сім`ї колишнього власника, що відповідно підтверджується копією рішення суду від 04.04.2023 року (справа № 523/18947/21), яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання прав власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом було залишено без задоволення (а.с.45-47). Право членів сім`ї власника житлового приміщення на користування жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на кжитлове приміщення в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 1; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Відповідно до правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, пунктом 26 яких додатково закріплено підстави зняття особи з реєстрації місця проживання згідно якого, до таких підстав належить, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, наявність судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житлом є достатньою підставою для зняття її з реєстрації. Аналізуючи наведені норми законодавства та обставини, встановлені по справі, той факт, що відповідачі не проживають в житловому будинку, суд приходить до висновку, що відповідачі, як особи, що понад один рік без поважних причин у житловому приміщенні не проживають, власниками домоволодіння не являються, комунальні послуги не сплачують, реєстрація відповідачів у вищевказаному домоволодінні порушує права позивача, оскільки перешкоджає здійсненню права користування майном, відповідачі втратили право користування спірним житлом, тому позовні підлягають задоволенню. Висновки суду підтверджуються письмовими доказами, що наявні в матеріалах справи, інших суду надано не було про їх витребування питання не порушувалося. В силу положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. З урахуванням зазначеного, з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення понесені судові витрати у розмірі: 536, 80 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved