Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

26.01.2024 на адресу Калинівського районного суду Вінницької області надійшов позов керівника Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої порушенням законодавства про охорону навколишнього природного середовища, який обґрунтований тим, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення № 014730 від 14.08.2023, складеного головним спеціалістом відділу державного екологічного нагляду (контролю) ПЗФ лісів та рослинного світу встановлено, що 07.04.2023 [PERSON] здійснив незаконну рубку шести вітровальних сироростущих дерев породи «сосна» різних діаметрів в кварталі 44 виділ 16 ДП «Калинівський райагроліс» ВОКСЛП «Віноблагроліс» на території Калинівської територіальної громади Хмільницького району Вінницької області, без наявності лісорубного квитка. Вказаний протокол уповноваженою особою складено в присутності правопорушника - [PERSON] , що підтверджується його підписом. В подальшому, постановою про накладення адміністративного стягнення № 06/035 від 14.08.2023, винесеною державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Вінницької області, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 65 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510 грн. Постанову про притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення правопорушник [PERSON] отримав особисто 14.08.2023. Разом із цим, у передбаченому законом порядку правопорушником [PERSON] постанова про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в сумі 510 грн не оскаржувалася та набрала чинності 24.08.2023. За вказаною постановою [PERSON] 14.08.2023 добровільно сплатив штраф. В подальшому, за результатами висновку судової інженерно-екологічної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження № 12023020220000158 від 10.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, згідно якої загальний розмір шкоди, заподіяної державі становить 37212,25 грн. Державною екологічною інспекцією Вінницької області 29.08.2023 направлено претензію [PERSON] щодо можливості досудового врегулювання спору та сплати шкоди в добровільному порядку, яку останнім проігноровано, а тому керівник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Вінницькій області звернувся до суду із вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.01.2024, визначено склад суду з розгляду позову, а саме головуючого суддю Павленко І.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Павленко І.В. від 29.01.2024, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 10:15 год. 21.02.2024. Представник Хмільницької окружної прокуратури Вінницької області Храновська І.І. в підготовчому судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідач [PERSON] в підготовчому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення. Інші учасники справи в підготовче засідання не з`явились, про час та день розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши позицію позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Частиною третьою статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до частини четвертої статті 200 ЦПК України, ухвалення у підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно частини першої статті 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За частиною четвертою статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням вищенаведеного, суд ухвалює рішення про задоволення позову, виходячи з наступних підстав. Згідно з частиною другою статті 24 Лісового кодексу України, збитки, завдані внаслідок порушення прав власників лісів, лісокористувачів та громадян, підлягають відшкодуванню в повному обсязі відповідно до закону. Пунктом 1 частини першої статті 105 Лісового кодексу України передбачено, що порушення лісового законодавства тягне за собою дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність відповідно до закону. Відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев і чагарників. Статтею 107 Лісового кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації і громадяни зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну ними лісу внаслідок порушення лісового законодавства, у розмірах і порядку, визначених законодавством України. За змістом статей 68, 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», порушення законодавства України про охорону навколишнього природного середовища тягне за собою встановлену цим Законом та іншим законодавством України дисциплінарну, адміністративну, цивільну і кримінальну відповідальність. Підприємства, установи, організації та громадяни зобов`язані відшкодовувати шкоду, заподіяну ними внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, в порядку та розмірах, встановлених законодавством України. Шкода, заподіяна внаслідок порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища, підлягає компенсації в повному обсязі. Відшкодування шкоди, заподіяної порушенням природоохоронного законодавства, за своєю правовою природою є відшкодуванням позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю. Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди визначено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 2 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Отже, підставою деліктної відповідальності є протиправне шкідливе винне діяння особи, яка завдала шкоду. Для відшкодування завданої шкоди необхідно довести такі факти як неправомірність поведінки особи; вина завдавача шкоди; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Наявність всіх зазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У свою чергу відповідач повинен довести, що в його діях (діях його працівників) відсутня вина у заподіянні шкоди. Тобто діє презумпція вини завдавача шкоди. Постановою про накладення адміністративного стягнення № 06/035, винесеною 14.08.2023 державним інспектором з охорони навколишнього природного середовища Вінницької області Грабарівським О.В., громадянина [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч.1 ст.65 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн 00 коп. Встановлено, що [PERSON] 07.04.2023 здійснив незаконну рубку шести вітровальних сироростущих дерев породи «сосна» різних діаметрів в кварталі 44 виділ 16 ДП «Калинівський райагроліс» ВОКСЛП «Віноблагроліс» на території Калинівської територіальної громади Хмільницького району Вінницької області, без наявності лісорубного квитка. За результатами висновку судової інженерно-екологічної експертизи, проведеної в рамках кримінального провадження № 12023020220000158 від 10.04.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 246 КК України, загальний розмір шкоди, заподіяної державі внаслідок незаконної, як встановлено слідством, вирубки 6 шт. вітровальних дерев породи «сосна» на території ДП «Калинівський райагроліс» становить 37212,25 грн. Згідно положень частини шостої статті 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнає, тому відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (частина четверта статті 206 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки визнання [PERSON] позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 3028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 2947 від 25.12.2023. Відповідно до частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи зі змісту вказаних положень закону, з відповідача на користь позивача повинні бути стягненні судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3028 грн. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved