Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Кривошеїна І.М., [PERSON] , в якій просить визнати договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М. у реєстрі за № 2073, недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він проживає з 2007 року по час звернення до суду у спірній квартирі. Після смерті матері [PERSON] , як померла [INFO] , між позивачем та [PERSON] було укладено нотаріальний договір від 06 вересня 2013 року про поділ спадщини, серед якої була квартира [ADDRESS] . На підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року та ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року по справі № 643/4890/14-ц право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] 15 квітня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] була укладена боргова розписка на суму 42000 доларів США. Відповідно до вказаної розписки, у разі неповернення [PERSON] боргу, останній повинен переоформити право власності на спірну квартиру на ім`я позивача. У січні 2021 року позивачу стало відомо, що [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] , який у 2016 році оформив договір купівлі-продажу з [PERSON] . Про те, що [PERSON] продав квартиру позивач обізнаний не був, поки до нього не звернувся [PERSON] з вимогою про виселення позивача разом з сім`єю з квартири. Позивач вважає, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] треба визнати недійсним, оскільки він був направлений саме для виведення нерухомості з власності [PERSON] , з метою ухилення останнього від виконання рішення суду в майбутньому про стягнення заборгованості. Позивач вважає доведеним факт, що [PERSON] свідомо, маючи намір ухилитися від виконання цивільних обов`язків із повернення позики, вчинив фіктивний правочин, уклавши договір купівлі-продажу на користь [PERSON] . Ухвалою Дзержинського районного суду від 30 грудня 2021 року провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження. 01 лютого 2022 року від [PERSON] до суду надійшли пояснення, в яких він зазначає, що 27 січня 2016 року між ним та [PERSON] був укладений договір найму належної [PERSON] на праві власності квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 1.1. вказаного договору наймодавець ( [PERSON] ) передає а наймач ( [PERSON] ) приймає в строкове платне користування 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] з метою тимчасового проживання останнього та членів його сім`ї. Також 27 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, відповідно до якого сторони зобов`язуються в майбутньому в будь-який час до 18:00 год. 27 січня 2018 року включно укласти договір купівлі-продажу квартири, за адресою: [ADDRESS] . Проте в зазначений строк між сторонами не було укладено договір купівлі-продажу квартири, оскільки у [PERSON] не було коштів. Дані обставини на думку [PERSON] свідчать про те, що [PERSON] було відомо про те, що власником квартири є [PERSON] починаючи з 27 січня 2016 року. Крім того зазначає, що [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 2015 року в рамках чинного законодавства. Спірний правочин не має дефектів, що визначали б настання наслідків, з яким закон пов`язує недійсність правочинів, та не суперечить чинному законодавству. В подальшому, а саме 27 січня 2017 року [PERSON] в рамках чинного законодавства придбав за договором купівлі-продажу квартиру у [PERSON] . Також зазначає, що відповідно до наданої позивачем розписки вбачається, що позика повинна бути повернута 30 квітня 2018 року, у той час як спірний правочин був укладений 16 жовтня 2015 року. Тобто, на момент вчинення спірного правочину у [PERSON] ще не виникло право вимоги повернення позики . Не існувало судового провадження щодо стягнення заборгованості чи виконавчого провадження. Таким чином, на думку [PERSON] вчинений правочин не може бути кваліфікований як такий, що вчинений з метою ухилення від виконання зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] . На підставі викладеного, [PERSON] просить відмовити у задоволені позову. 13 жовтня 2022 року від представника відповідача [PERSON] - адвоката Леленкова С.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позивач повідомляє суду неправдиві відомості щодо своєї обізнаності в січня 2021 року про продаж спірної квартири [PERSON] 16 жовтня 2015 року. Згідно встановлених обставин рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 січня 2022 року у цивільній справі № 742/812/21 [PERSON] ще 27 січня 2016 року уклав з [PERSON] нотаріально посвідчений попередній договір зобов`язання у майбутньому укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. Тобто позивачу було достеменно відомо, що з січня 2016 року власником спірної квартири є [PERSON] . Також зазначає, що право власності на спірну квартиру [PERSON] отримав за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, згідно якого за ним було визнано право власності на спірну квартиру як обов`язок за договором позики з [PERSON] на суму 690 тисяч доларів США. Позивачем не надано доказів про існування розпочатого судового провадження про стягнення боргу з [PERSON] на дату укладення спірного договору купівлі-продажу, оскільки фактично такого провадження не було. \~ \~ \~ \~Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 листопада 2023 року закрито підготовче провадження по справі та призначено розгляд справи по суті. \~ \~ \~ \~В судове засіданні позивач вимоги позовної заяви підтримав та просив задовольнити. \~ \~ \~ \~Представники відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. \~ \~ \~ \~Інші учасники справи в судове засідання не з`вились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись. Суд, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 14 квітня 2014 року, ухвали Московського районного суду м. Харкова від 14 серпня 2014 року належала на праві власності квартира [ADDRESS] . 16 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] . 27 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] , а [PERSON] прийняв квартиру [ADDRESS] . Станом на момент розгляду справи матеріали справи не містять доказів, що квартира [ADDRESS] вибула з власності [PERSON] . Позивач у позовній заяві просить визнати договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16.10.2015 між [PERSON] та [PERSON] недійсним, оскільки він вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, тобто є фіктивним. Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, суд зауважує, що з огляду на зазначені приписи, правила ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року № 439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі № 750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04.07.2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Позивач, звертаючись до суду, посилався на фіктивність оспорюваного правочину. Тлумачення ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення правочину) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.05.2020 року у справі № 468/1736/17-ц (провадження № 61-47845св18) зроблено висновок, що «для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14.02.2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08.02.2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19)». У ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України». \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2015 року була передана у власність [PERSON] квартира [ADDRESS] , яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 27 січня 2016 року була передана у власність [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивачем долучена до матеріалів справи копія розписки від 15 квітня 2015 року, з якою вбачається, що [PERSON] отримав від свого брата [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.04.2018 року. У випадку неповернення грошових коштів, зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру [ADDRESS] . За розпискою від 27.05.2018 року [PERSON] зобов`язався повернути грошові кошти у розмірі 69000 доларів США в строк до 30.05.2021 року, у випадку неповернення грошових коштів зобов`язався оформити та передати право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . \~ \~ \~ \~Так, ч. 1 ст. 577 ЦК України визначено, що якщо предметом застави є нерухоме майно, а також в інших випадках, встановлених законом, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, крім випадків, установлених законом. Загалом чинним законодавством чітко визначено, які правочини підлягають нотаріальному посвідченню, та в даному випадку позивачем та третьою особою нотаріально не посвідчено умови договору в частині передачі у власність спірної квартири. Таким чином, судом встановлено, що забезпечення виконання зобов`язання за розпискою шляхом переоформлення права власності на квартиру на позивача в майбутньому у випадку несплати позичених коштів, не створює правових наслідків для сторін, оскільки є нікчемним в силу вимог ст. 220 ЦК України. При цьому, ч.1,2 ст. 219 ЦПК України визначено, що у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі. Всупереч зазначеному, суду не надано доказів визнання недійсним правочину в частині зобов`язання [PERSON] переоформити на користь [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Таким чином, розписка, яка надана позивачем, як письмовий доказ недійсності договору купівлі-продажу, не може бути визнана належним та допустимим доказом по справі, який би доводив недійсність оскаржуваного правочину або потенційне право позивача на квартиру. Враховуючи викладене, суд вважає, що [PERSON] як власник оскаржуваної квартири правомірно передав її у власність [PERSON] шляхом укладення з останнім договору купівлі-продажу. Крім того, посилання позивача, що йому стало відомо тільки у 2021 року, що [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS] , не заслуговують увагу суду, оскільки [PERSON] було долучено до матеріалів справи попередній договір від 27 січня 2016 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] зобов`язалися в майбутньому у будь-який час до 18-00 год. 27.01.2018 року укласти договір купівлі-продажу спірної квартири. Також, 27 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір найму квартири, відповідно до умов якого, [PERSON] прийняв від [PERSON] в строкове платне користування квартиру [ADDRESS] (а.с. 61). Таким чином, вказані обставини свідчать про те, що [PERSON] починаючи з 27 січня 2016 року знав, що [PERSON] була продана спірна квартира та на вказану дату, власником цієї квартири є [PERSON] . Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно положень ч. 2 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За вимогами ст.ст. 76-81 ЦПК України, засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові докази, електронні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] не містить ознак фіктивності, передбачених ст. 234 ЦК України, докази, які були надані позивачем на підтвердження його доводів спростовуються матеріалами справи у зв`язку з чим, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Крім того суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 16 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] порушує його права та законні інтереси. Щодо клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, суд відмовляє у його задоволенні оскільки позовні вимоги визнано необґрунтованим та відмовлено у їх задоволенні, у зв`язку з чим, позовна давність до вказаних правовідносин не застосовується. Розподіл судових витрат здійснено на підставі ст.141 ЦПК України.

Outcome: dismissed