Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У серпні\~2023\~року [PERSON] \~звернувся в\~суд з\~позовом до\~ [PERSON] ,\~третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору,\~-\~служба в\~справах дітей\~Великоберезнянської селищної\~ради Ужгородського\~району Закарпатської\~області,\~про розірвання\~шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначив, що 2 липня 2005 року між ним та відповідачкою [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом РАЦСу Богодухівського РУЮ Харківської області за актовим записом №62. Від шлюбу у подружжя народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вказується, що з відповідачкою за останній рік життя не складається, подружжя часто свариться, вони сперечаються через різні погляди на життя. Відповідачка не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім`ї, не має наміру підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Зазначене призвело до втрати почуття любові, довіри та поваги одне до одного. Спільне господарство з відповідачкою не ведеться, шлюбні відносини не підтримуються, сторони спільно не проживають. Надалі так проживати позивач не має наміру, тому вирішив шлюб розірвати. Просить врахувати, що подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін та інтересам неповнолітньої дитини. Посилається, що відповідачка не бере участі у вихованні та утриманні неповнолітнього сина. Наголошує, що визначення місця проживання дитини разом з позивачем дасть йому можливість користуватися правами, визначеними Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Стверджує, що є примірним батьком, утримує та має можливість утримувати сина, позитивно характеризуюся за місцем проживання, є забезпеченим та володіє всіма необхідними житлово-побутовими умовами для гідного фізичного, морального та духовного розвитку дитини. Враховуючи ту обставину, що дитина проживає разом з позивачем, перебуває на його вихованні та утриманні, а мати дитини відповідно не надає кошти на утримання сина, позивач заявив вимогу про стягнення аліментів із відповідачки, остання зобов`язана брати участь в утриманні дитини. Посилається, що у відповідачки є робота, стан її здоров`я у чудовій формі, матеріальне становище нормальне, а тому остання має всі належні умови для допомоги в утриманні сина шляхом сплати аліментів. з урахуванням наведеного, позивач просить розірвати шлюб між ним та відповідачкою [PERSON] , зареєстрований 2 липня 2005 року відділом ДРАЦС Богодухівнського РУЮ у Харківській області за актовим записом №62, залишивши на подальшому проживанні, самостійному вихованні та утриманні неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком - [PERSON] , [INFO] ; стягувати з [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. (п`ять тисяч гривень 00 копійок) щомісячно, починаючи з моменту подання заяви до суду і до досягнення сином повноліття. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 23 серпня 2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 вересня 2023 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 8 листопада 2023 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подав заяву про уточнення позовних вимог, в якій повідомляє про уточнення позовних вимог за первісним позовом і заявляє наступні позовні вимоги, а саме: просить розірвати шлюб, визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] разом з позивачем та стягнути з відповідачки аліменти в сумі 5000 грн. 11 січня 2024 року позивач [PERSON] через канцелярію суду подав письмову заяву, в якій просить суд визнати його відмову від аліментів і судових витрат, просить суд визначити проживання сина [PERSON] з позивачем і залучити сина [PERSON] до справи. Ухвалою Великоберезнянського\~районного суду\~Закарпатської області\~від 24\~січня 2024\~року прийнято\~та приєднано\~до матеріалів\~справи заяву\~позивача [PERSON] \~про уточнення\~позовних вимог\~від 8\~листопада 2023\~року,\~подальший розгляд\~справи постановлено\~здійснювати на\~підставі вказаної\~заяви;\~прийнято відмову\~позивача [PERSON] \~від частини\~позовних вимог\~до відповідачки\~ [PERSON] ,\~а саме:\~про стягнення\~з [PERSON] \~аліментів на\~його користь\~на утримання\~дитини,\~провадження у\~цій частині\~у справі\~закрито у зв`язку із відмовою позивача від позову; постановлено заслухати думку неповнолітнього [PERSON] , [INFO] ; приєднано до матеріалів справи висновок комісії з питань захисту прав дитини Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області від 01.12.2023 №847/03.1-19; закрито підготовче провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба в справах дітей Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини; справу призначено до судового розгляду по суті. Відповідачка відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надала. Відповідачка, будучи повідомленою про дату, час та місце проведення судового розгляду, в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду від неї не надходило. Водночас відповідачка [PERSON] 25 серпня 2023 року подала через канцелярію суду заяву, в якій просить врахувати, що її чоловік прогнав її з будинку, в якому вона зареєстрована і співвласником якого вона є, не впускає її в будинок, тому просить надсилати процесуальні документи за адресою [ADDRESS] . Також 31 серпня 2023 року подала заяву про отримання електронних повісток. Позивач [PERSON] в судовому засіданні висловив доводи аналогічні позовній заяві. Зазначив, що сторони не підтримують сімейних відносин, відповідачка вже тривалий період часу перебуває за кордоном, бажання примиритись з відповідачкою не має, просить шлюб розірвати. Ствердив, що неповнолітній син проживає з ним, позивач займається вихованням сина, останній перебуває повністю на його утриманні, для дитини створені всі необхідні умови для проживання та навчання. Відповідачка дитиною не цікавиться. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - служби в справах дітей Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області - начальник служби Шіпош І.І. наданий органом опіки та піклування висновок щодо визначення місця проживання дитини підтримала в повному обсязі. Неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні надав пояснення в присутності психолога Великоберезнянського ліцею Великоберезнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області [PERSON] і ствердив, що проживає разом із батьком [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , з ними також проживає його дідусь, мама з ними не проживає. Повідомив, що наявчається в ліцеї "Ерудит" в смт.В.Березний, має хорошу успішність. Мама перебуває за кордоном, він з нею практично не спілкується, востаннє мав з нею розмову близько двох місяців тому, з мамою проживати не хоче, його потребами повністю займається батько, купляє йому все необхідне, займається його навчанням, забезпечує його. Неповнолітній [PERSON] цілком усвідомлено суду ствердив, що бажає і надалі проживати разом із батьком [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, доходить наступних висновків. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 2 липня 2005 року, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 2 липня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції, Харківська область, Україна, про що було зроблено відповідний актовий запис №62. Подружжя має сина [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 2 липня 2005 року), та сина [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 22 січня 2009 року). За відомостями витягу з реєстру територіальної громади №2003/001582789 від 21 лютого 2023 року син сторін по справі - [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно акту проведення обстеження сім`ї від 7 вересня 2023 року, складеного депутатом Великоберезнянської селищної ради Маркевич Г.М., та свідками сусідами [PERSON] та [PERSON] , за наслідками обстеження встановлено, що за адресою [ADDRESS] , проживають [PERSON] , [INFO] , його син [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Син [PERSON] перебуває на вихованні та утриманні батька [PERSON] , який також здійснює догляд за хворим батьком [PERSON] . Відповідно до акту про встановлення факту проживання/непроживання особи за місцем реєстрації від 4 вересня 2023 року, депутатом Великоберезнянської селищної ради Кошевим В.І., у присутності свідків сусідів [PERSON] та [PERSON] , проведено обстеження по факту непроживання громадянки [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Внаслідок обстеження виявлено, що громадянка [PERSON] дійсно не проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини Великоберезнянської селищної ради "Про визначення місця проживання дитини" від 1 грудня 2023 року №847/031-19, орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Згідно інформаційної довідки 343808006 від 23.08.2023 квартира за адресою [ADDRESS] , на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Як зазначено позивачем у поданому позові, та дані доводи не спростовані відповідачкою, вони не проживають нормальним сімейним життям, спільне господарство не ведуть, між ними постійні суперечки та сварки, шлюбні відносини не підтримуються. Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу, звернувся до суду з даним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги доводи позивача, суд вважає, що причини, що спонукають його наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин, суд вважає, що подальше спільне проживання суперечитиме інтересам позивача, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивача, наведені ним в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення шлюбних відносин, ведення спільного господарства, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачкою. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, враховуючи перебування справи в провадженні суду з вересня 2023 року. При вирішенні спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 104, 105, 110, 112 СК України, та на окремі з яких вірно посилається позивач в поданому позові. За вказаних обставин, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення вимоги про розірвання шлюбу. Щодо вимоги позивача про визначення місця проживання неповнолітнього сина з позивачем, то суд доходить наступного висновку. Позивач [PERSON] просить визначити місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 141 СК мати й батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.157 СК питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини другої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Частиною першою статті 161 ЦК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, у разі спору місце проживання малолітньої дитини (фізичної особи у віці до чотирнадцяти років) визначається органом опіки та піклування або судом, проте при вирішенні вказаного питання, що стосується дитини, яка досягла 14 років, то закон не передбачає можливості вирішення такого спору органом опіки та піклування або судом, оскільки в цьому випадку слід керуватися частиною третьою статті 160 СК України та положеннями частини другої статті 29 ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] народився\~ [INFO] і на час звернення до суду з позовом йому виповнилося 14 років та на час розгляду справи у суді [PERSON] виповнилося 15 років. Отже, в силу вищенаведених норм чинного законодавства неповнолітній [PERSON] може вільно обирати собі місце проживання з кимось із батьків. Суд не може визначати місце проживання дитини, яка досягла 14 років за позовом когось із батьків, оскільки таке право вибору місця проживання надано законом самій дитині. Приймаючи до уваги викладене, враховуючи положення частини другої статті 29 ЦК України та частини третьої статті 160 СК України, суд вважає, що підстави для визначення судом місця проживання дитини, якій виповнилось 14 років, відсутні, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком, слід відмовити. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі №537/5119/15-ц (провадження № 61-1229св18), від 28 січня 2021 року у справі №753/6498/15 (провадження № 61-10851св20), від 28 вересня 2022 року у справі №686/18140/21 (провадження №61-6611св22), від 17 травня 2023 року у справі №351/611/21 (провадження №61-990св23). Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України та вважає, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути 1074 (одну тисячу сімдесят чотири) гривні 00 копійок судового збору.

Outcome: partial