Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

[PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лілеєва Марина Михайлівна про визнання права власності на спадкове майно у порядку спадкування за заповітом. У своїй позовній заяві просила суд визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом, після смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що 08.04.2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лілеєвої М.М. з питання подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину по заповіту, після смерті її чоловіка [PERSON] , який залишив на ім?я [PERSON] . заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лілеєвою М.М., 22 .01.2018 року. На підставі відсутності у [PERSON] , правовстановлюючих документів на квартиру, нотаріус Київського міського нотаріального округу Лілеєва М.М., відмовила у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту на нерухоме майно, на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . Позивачу було відомо від свого чоловіка [PERSON] , що свідоцтво про право власності на житло, квартира [ADDRESS] , виданого фондом комунального майна Радянського району знаходиться, зберігається у сестри померлого [PERSON] та співвласниці квартири [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , є власницею іншої 1/2 частки квартири [ADDRESS] , та є рідною сестрою померлого [PERSON] . 26.03.2021 року [PERSON] уклала договір дарування своєї 1/2 частки квартири своєму онуку [PERSON] . Таким чином, на переконання Позивачки, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] знаходяться у Відповідача, власника 1/2 частки квартири. Ухвалою суду від 23 травня 2023 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 03 липня 2023 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, зі змісту якого відповідач повністю заперечує позовні вимоги. Ухвалою суду від 03 липня 2023 року було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лілеєвої Марини Михайлівни копію спадкової справи №1/2020, відкриту 27.03.2020 р., про прийняття [PERSON] [INFO] спадщини за померлим [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . 01 вересня 2023 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до змісту якого представник позивача просив суд задовольнити позов. 26 вересня 2023 року на адресу суду надійшла копія спадкової справи №1/2020, відкриту 27.03.2020 р., про прийняття [PERSON] [INFO] спадщини за померлим [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Ухвалою суду від 03 жовтня 2023 року було закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. Позивачка разом зі своїм представником у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов. Відповідач зі своїм представником у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили суд відмовити. Третя особа у судове не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження із проведеним підготовчого судового засідання. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України «Про нотаріат», «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» та іншими нормативно-правовими актами. Дослідивши матеріали справи, судом було встановлено наступне. 29 липня 2011 року відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (свідоцтво серії [NUMBER] ) було зареєстровано шлюб між [PERSON] [INFO] , та [PERSON] [INFO] . Після одруження Позивачка змінила своє прізвище на прізвище свого чоловіка - [PERSON] (надалі - Позивач). 28 листопада 2017 року комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» надало інформаційну довідку КВ-2017 №42859 від 28.11.2017 р. [PERSON] , в якій зазначено, що згідно даних реєстрових книг Бюро, 1/2 частини квартири [ADDRESS] , на праві власності зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого фондом комунального майна Радянського району 24.08.1994 р. 22 січня 2018 року [PERSON] складено заповіт на свою дружину [PERSON] . Цей заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лілеєвою Мариною Михайлівною, за адресом: [ADDRESS] , (надалі - третя особа). В заповіті було зазначено, що у випадку його смерті, все майно, яке належало йому на день його смерті, буде успадковане без обмежень його дружиною [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.03.2020 р. 27 березня 2020 року на підставі звернення [PERSON] до спадкового реєстру, нотаріусом Лілеєвою Мариною Михайлівною було внесено реєстраційний запис про відкриття спадкової справи, витяг №59920233 від 27.03.2020 р. 08 квітня 2021 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Лілеєвої Марини Михайлівни з питання подання заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину по заповіту, після смерті її чоловіка [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Київ, який постійно проживав та був зареєстрований за адресом: [ADDRESS] , який залишив на ім?я [PERSON] заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лілеєвою М.М., 22 .01.2018 року. На підставі відсутності у [PERSON] , правовстановлюючих документів на квартиру, нотаріус Київського міського нотаріального округу Лілеєва М.М., відмовила у вчиненні нотаріальних дій - видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту на нерухоме майно, на 1/2 частку квартири [ADDRESS] . 09 квітня 2021 року нотаріус [PERSON] надала довідку про склад спадкової справи, де зазначено, що відповідно до спадкової справи №1/2020, відкритій приватним нотаріусом Лілеєвою Мариною Михайлівною 27.03.2020 р., за померлим [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , спадкоємцем є його дружина [PERSON] . 26 березня 2021 року [PERSON] уклала договір дарування своєї 1/2 частки квартири [ADDRESS] та передала її безоплатно своєму онуку [PERSON] [INFO] . Вказаний договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори Заведеєю Л.О. та зареєстровано в Реєстрі за № 21 - 154. Право власності на 1/2 частку квартири за [PERSON] було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 26 квітня 2021 року (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2322541080000), що підтверджує Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.03.2021 р., індексний номер витягу 250074858. Таким чином, на переконання Позивачки, правовстановлюючі документи на квартиру [ADDRESS] знаходяться у [PERSON] , власника 1/2 частки квартири. Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. У силу ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.05.2013р. № 24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, судам при вирішенні справ цієї категорії необхідно згідно із нормами, що регулюють підстави виникнення права власності на нерухоме майно, та нормами щодо складу спадщини перевіряти, чи належав та на якій правовій підставі об?єкт нерухомості спадкодавцеві. Верховний Суд України у постанові Пленуму № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» в п.23 роз?яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Стороною позивача було вказано, що 21 листопада 2022 року, 01 грудня 2022 року, та 20 грудня 2022 року, Позивач звертався до Відповідача з вимогами, про надання правовстановлюючих документів на квартиру, шляхом направлення цінних листів з описом вкладення за адресою Відповідача: [ADDRESS] . В свою чергу, в матеріалах справи підтвердження того, що вказані звернення було отримано стороною Відповідача відсутні. Як вбачається з матеріалів справи, та наведене не було спростовано самими сторонами, що відповідач є власником лише 1/2 частини спірної квартири. Відповідно у нього наявні правовстановлюючі документи лише на його частину майна. Підстав вважати, що у нього перебувають документи на право власності на 1/2 частини квартири, що належала спадкодавцю відсутні. З вказаного, суд доходить до висновку, що звернення позивача до відповідача із вимогами, які останній не отримував, жодним чином не підтверджують, що право позивача оспорюється або не визнається відповідачем, а також не підтверджує втрату документа. Відповідно до ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. Даних про те, що необхідні для отримання свідоцтва на прийняття спадщини документи, витребував нотаріус також відсутні. При цьому, обставини викладені в позовній заяві, також не можуть обґрунтовувати порушення прав позивача як власника спірного об`єкту нерухомості у даному спорі про визнання права власності, оскільки позивачем не доведено, що останній не зміг іншим способом відновити правовстановлюючий документ та визнати право власності на спадкове майно, як тільки в судовому порядку. У цій справі позивач не довів, що відповідач ставить під сумнів наявність права позивача на спірне нерухоме майно, як і не доведено порушення, невизнання та або оспорювання його прав. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Суд зауважує, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у позасудовому порядку. Проте, у даній справі позивач не довів наявність предмету та підстав позову, у зв`язку з чим, відсутні підстави для задоволення позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України.. За таких обставин, враховуючи, що позивачем належних та допустимих доказів, що вказували б на невизнання та/або оспорювання його прав з боку відповідача, позивачем не надано, доводи відповідача на свій захист позивачем не спростовані, тому оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні поданого позову слід відмовити у повному обсязі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1228, 1262, 1268 ЦК України, а також Закону України «Про нотаріат», з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про спадкування», Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України,

Outcome: dismissed