Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

05 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 08 травня 2004 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , про що ВРАЦС ВМ УЮ Вінницької області, зроблено актовий запис № 721. У шлюбі позивача та відповідача народилось двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 березня 2023 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. За час шлюбу подружжям придбано нерухоме майно, зокрема: земельну ділянку площею 0,09 га, кадастровий номер: 0520680200:01:004:0655, цільове призначення - для ведення садівництва. Згодом за спільні кошти подружжя на вказаній земельній ділянці побудований житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 177.6 кв.м., житлова площа 118.4 кв.м: літ. «А», загальною площею 177.6 кв.м, у тому числі житловою площею 118.4 кв.м.; мансарда літ. «м/А», - тераса: - сарай літ. «Б», погріб літю «п/Б»; колодязь І; вигрібна яма II., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до рішення №40 від 30 березня 2018 року Виконавчого комітету Агрономічної сільської ради вирішено: перевести садовий будинок гр. [PERSON] у жилий, згідно звіту від 21 березня 2018 року про проведення технічного огляду садового будинку в [ADDRESS] . Посилаючись на вказані обставини, а також на вимоги ст. ст. 60, 61 СК України позивач просила визнати за нею в порядку поділу майна подружжя право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами літ «А», загальною площею 177,6 кв.м, в тому числі житловою площею 118,4 кв.м; мансарда літ. «м/А»; тераса; сарай літ. «Б»; погріб літ. «п/Б»; колодязь І; вигрібна яма ІІ, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; на частину земельної ділянки для ведення садівництва, площею 0,0900 га, кадастровий номер 0520680200:01:004:0655, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити, посилаючись на те, що позивач також вкладала кошти в домогосподарство, надала суду копії документів на підтвердження того, що в період шлюбу працювала, пояснила, що на час будівництва подружжя проживало у батьків позивача, які їм фінансово допомагали. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував. При цьому зазначав, що 07 травня 2010 року ним було придбано земельну ділянку площею 0.09 га, кадастровий номер: 0520680200:01:004:0655, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому на зазначеній земельній ділянці ним було побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 177.6 кв.м, житлова площа 118.4 кв. м. Відповідач зазначав, що земельна ділянка придбана за його особисті кошти, оскільки 07 травня 2010 року, тобто у день укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] , ним, його батьками [PERSON] та [PERSON] , а також його сестрою [PERSON] , за договором купівлі-продажу, який також посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., було продано квартиру у багатоквартирному будинку за адресою: [ADDRESS] . Саме за кошти, що були отримані внаслідок продажу вищезазначеної квартири за договором купівлі-продажу, а не за спільні кошти подружжя, того ж дня, 07 травня 2010 року, ним було здійснено купівлю земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на 1/2 частину якої позивачка просить суд визнати за нею право власності. Окрім того, саме за рахунок залишку його власних коштів, отриманих внаслідок продажу квартири за договором купівлі-продажу, а не за спільні кошти позивачки та відповідача, було також побудовано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовано за адресою: [ADDRESS] . Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що 08 травня 2004 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який розірвано 21 березня 2023 року. Відповідно до договору купівлі - продажу 816 від 07 травня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т.О. [PERSON] продав, а [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,09 га, кадастровий номер: 0520680200:01:004:0655, цільове призначення - для ведення садівництва. На зазначеній земельній ділянці під час шлюбу побудований житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 177.6 кв.м., житлова площа 118.4 кв.м, опис: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами літ. «А», загальною плоащею 177.6 кв.м, у тому числі житловою площею 118.4 кв.м.; мансарда літ. «м/А», - тераса: - сарай літ. «Б», погріб літю «п/Б»; колодязь І; вигрібна яма II., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням № 40 від 30 березня 2018 року Виконавчого комітету Агрономічної сільської ради вирішено перевести садовий будинок гр. [PERSON] у жилий, згідно звіту від 21 березня 2018 року про проведення технічного огляду садового будинку в [ADDRESS] . Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно зі статтею 68 СК України зазначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частину третю статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, на яку є посилання в касаційній скарзі. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21). Вимог про визнання земельної ділянки і житлового будинку особистою приватною власністю відповідач не заявляв. І земельна ділянка і житловий будинок набуті сторонами у шлюбі. Сторони перебували у шлюбі з 2004 по 2023 рік. В шлюбі у подружжя народилося двоє дітей. З 2010 року подружжя разом з дітьми проживали в квартирі, що належить батькам позивачки. Зареєстрованими залишаються в квартирі батьків позивачки по цей день. За час подружнього життя позивачка була працевлаштована та отримувала дохід, що підтверджується трудовою книжкою та відповідними довідкамии оглянутими в судовому засіданні. Не отримувала дохід лише в період відпустки по догляду за дитиною. Посилання відповідача, що в кожного з подружжя був окремий бюджет, не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. З врахуванням вищезазначеного, суд приходить до висновку, що і земельна ділянка і житловий будинок є об*єктами спільної сумісної власності подружжя,а отже підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Щодо вимог про відшкодування понесених позивачем витрат на надання правничої допомоги, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2)розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1)складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2)часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3)обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4)ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При цьому розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити в зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), тобто склад та розмір судових витрат входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц. На підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу адвоката надано до суду акт виконаних робіт з детальним описом наданих робіт та квитанцію про сплату витрат в сумі 12000 грн. Відповідач не заявив клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу в зв*язку з неспівмірністю. З врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про відшкодування понесених відповідачем витрат на правову допомогу. Відповідно до п.2 ч.3 ст.133 ЦПК Українидо витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до платіжної інструкції №Р24А1528146704D0754 від 03 серпня 2023 рку [PERSON] сплатила за висновок спеціаліста 2200 грн. Питання про судові витрати, суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved