Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

У серпні 2022 року представник позивача Молявко Олеся Михайлівна в інтересах [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася до суду з даним позовом до Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування арешту нерухомого майна. В обґрунтування позову вказано, що позивач на праві приватної власності є власником частки двокімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності набуте [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 29 жовтня 2021 року (зареєстровано в реєстрі №5-6161). Маючи намір розпорядитися належним позивачу зазначеним вище нерухомим майном, останньому стало відомо, що на квартиру [ADDRESS] накладено арешт. Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 281870016 від 29.10.2021 року, на квартиру [ADDRESS] відповідачем Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ 35011660) накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44158801, виданий 25.07.2014 року, особа, майно якої обтяжується [PERSON] , все нерухоме майно. В автоматизованій системі виконавчих проваджень інформація щодо виконавчих проваджень щодо [PERSON] відсутня. На запити позивача від 01.11.2021 та 07.12.2021 року відповідач повідомив, що на виконанні у нього перебувало виконавче провадження ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №755/14823/13-ц від 25.06.201 року Дніпровського районного суду про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» заборгованості в розмірі 29 454,75 грн. 05.06.2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. На даний час проваджень на виконанні не перебуває. Позивач 22.12.2021 року звернувся до відповідача із заявою про зняття арешту з квартири [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю виконавчих проваджень та, відповідно, законних підстав для обтяження належного йому майна. При завершенні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №755/14823/13-ц від 25.06.2014, виданого Дніпровським районним судом м.Києва умови щодо зняття арешту з усього майна [PERSON] , передбачені ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконані не були. За наведених обставин позивач звернувся до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м.Києва від 14.09.2022 року цивільну справу №755/8815/22, передано за підсудністю до Печерського районного суду м.Києва. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року позов [PERSON] , залишено без руху. 03.01.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 09.12.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.01.2023 року відкрито провадження у цивільній справі № 755/8815/22 та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.06.2023 року року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Разом з цим, в матеріалах справи міститься заява від представника позивача, про розгляд справи за відсутності сторони позивача, вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, шляхом направлення судових повісток та розміщенням оголошення на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) , відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Окрім цього, до суду від відповідача не було подано жодних документів на спростування доводів позивача. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Положенням ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно дост. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідност. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно дост. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені вище положення законодавства України, визначають юридичну неможливість обмеження прав особи, без обґрунтованих на те правових підстав, які в нашому випадку взагалі відсутні Ст. 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 15 травня 2013 року, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Разом з тим, стаття 16 ЦК України визначає способи захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, серед яких відсутній такий спосіб захисту, як скасування постановлених державним виконавцем в рамках виконавчого провадження постанов. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності є власником частки двокімнатної квартири [ADDRESS] . Право власності набуте [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 29 жовтня 2021 року (зареєстровано в реєстрі №5-6161). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна об`єкта нерухомого майна за № 281870016 від 29.10.2021 року, на квартиру [ADDRESS] Дніпровським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (код ЄДРПОУ 35011660) накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер 44158801, виданий 25.07.2014 року, особа, майно якої обтяжується [PERSON] , все нерухоме майно. Так, відповідно до матеріалів справи, на запит представника позивача від 01.11.2021 відповідач повідомив, що на виконанні у нього перебувало виконавче провадження ВП [NUMBER] з примусового виконання виконавчого листа №755/14823/13-ц від 25.06.201 року Дніпровського районного суду про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Сент Софія Проперті Менеджмент» заборгованості в розмірі 29 454,75 грн. 05.06.2015 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавче провадження знищено за закінченням строків зберігання. У разі закінчення виконавчого провадження відповідно до ч. 1 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження» у редакції, що була чинною на момент завершення виконавчого провадження арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також проводяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (ч.2 ст.50 Закону). Так, відповідно до матеріалів справи, при завершенні виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №755/14823/13-ц від 25.06.2014, виданого Дніпровським районним судом м.Києва умови щодо зняття арешту з усього майна [PERSON] , передбачені ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» виконані не були. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження, накладений на майно боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним. З огляду на рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», Європейський суд з прав людини вказав, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи. Ст. 1 Першого протоколу, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення у справі «Броньовський проти Польщі»). У кожній справі, в якій ідеться про порушення права власності, Європейський суд з прав людини перевіряє дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та збереженням фундаментальних прав особи. Насамперед, спираючись на те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Лонрот проти Швеції»). Для оцінки поведінки держави в контексті дотримання вимог ст.1 Першого протоколу Європейський суд з прав людини робить повне дослідження різних інтересів у справі, беручи до уваги, що мета конвенції полягає в захисті прав, які є «очевидними та вагомими». При цьому, питання дотримання суспільної користі вимагає від державних органів влади «реагувати належним чином, правильно та з великою відповідальністю» (рішення у справах «Василеску проти Румунії» та «Бейлер проти Іспанії»). З наведеної норми вбачається, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках - виключно на підставі рішення суду. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення до суду з даним позовом, за наявності арешту (обтяжень), накладеного на майно, порушується право позивача в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, оскільки з наданих доказів вбачається, що виконавче провадження закрите і до того ж, станом на 01.12.2021 року вищевказаний виконавчий документ до Відділу повторно не надходив та на виконанні не перебуває. Таким чином, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб, шляхом скасування арешту з майна. За таких обставин, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved