Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

25 серпня 2023 року до Київського районного суду м. Харкова з позовною заявою звернулась [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєвої Вікторії Олександрівни про визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що вона [PERSON] , є дочкою [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 липня 1968 року. Її мати [PERSON] , померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 листопада 2022 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб позивачем після реєстрації шлюбу змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Матері позивача на час відкриття спадщини належав на праві приватної власності будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2008 року, що підтверджується Витягом № 22510267 від 17 квітня 2009 року. В будинку за адресою: [ADDRESS] на час смерті [PERSON] матері позивача була зареєстрована сестра відповідач у справі [PERSON] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22 грудня 2022 року. Однак, починаючи з 1993 року [PERSON] взагалі не проживала в цьому будинку, її речей там немає, вона не навідувалась навіть в гості, жодним чином не спілкувалася із сім`єю, згідно відповіді на адвокатський запит підтверджено, що Гагарінський РВ Севастопольського МУ РД № 289 від 09.12.2003 року ініціював розшук [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із приховуванням особи від органів досудового слідства КП№ 12012140050000335 від 28.11.2012 за ч. 2 ст. 190 ККУ. Відомо, що вона перебувала у розшуку у зв`язку із вчиненням кримінального правопорушення та переховувалась від органів поліції. Тому де саме вона жила, з`ясувати неможливо. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, позивач звернулася до приватного нотаріуса Рудаєвої В.О. для отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, проте нотаріус видав Свідоцтво про право на спадщину за законом лише на 1/2 частку будинку. Інша частка будинку залишилася за її сестрою відповідачем у справі, яка формально на момент смерті матері була зареєстрована в цьому будинку. Проте, вищезазначене свідчить, що Відповідач лише формально була зареєстрована у будинку, однак там фактично не проживала, не спілкувалася з матір`ю, жодним чином їй не допомагала. Взагалі з 1993 року про неї відсутня жодна інформація. Позивач є спадкоємицею першої черги, та на момент смерті матері була разом з нею зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Приватний нотаріус Рудаєва В.О. видала свідоцтво лише на частину будинку та відмовила видавати свідоцтво на іншу частину у зв`язку з тим, що на момент смерті матері в цьому ж будинку була зареєстрована її сестра відповідач по справі. Відтак, відповідач [PERSON] на момент відкриття спадщини не могла постійно проживати разом із спадкодавцем, в установлений законом строк із заявою про прийняття спадщини у нотаріальну контору вона не звернулася, а тому не можна вважати її такою, що прийняла спадщину, оскільки в даному випадку сам лише факт реєстрації місця проживання відповідача зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини не може свідчити про прийняття ним спадщини. Із врахуванням наведеного просить суд визнати за нею [PERSON] право власності на вказане спадкове майно. Ухвалою суду від 05 вересня 2023 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 17 січня 2024 року. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Лопатюк Ю.Л. підтримала позовні вимоги в повному обсязі просила їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової кореспонденції за місцем реєстрації, на підтвердження чого в матеріалах справи наявна поштова кореспонденція, яка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою у судове засідання призначене на 17.01.2024 року та з відміткою за закінченням терміну зберігання у судове засідання призначене на 20.02.2024 року. Заяв про відкладення судового засідання чи розгляд справи у відсутність відповідача до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву не подано. Третя особа Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєва В.О. у судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, суд розглядає справу за його відсутності та згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України постановляє заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивач [PERSON] є дочкою [PERSON] , відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 липня 1968 року. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 29 листопада 2022 року. Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00005049093 від 07 вересня 2010 року позивачем [PERSON] після реєстрації шлюбу змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », актовий запис № 80 від 28 січня 1989 року. [PERSON] на праві власності належав будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2008 року Витяг № 22510267 від 17 квітня 2009 року. В будинку за адресою: [ADDRESS] на час смерті [PERSON] були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] [INFO] . Відповідно до копії спадкової справи № 37/2023 після смерті [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , звернулась з заявою про прийняття спадщини на частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та отримала свідоцтво про на спадщину за законом на частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину на іншу частку у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , ще не видано. Відповідач у справі [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22 грудня 2022 року. Згідно відповіді на адвокатський запит НПУ ГУ в Харківській області ХРУП№ 3 ВП № 3 від 27.07.2023 року № 10099, зазначено, що Гагарінським РВ Севастопольського МУ РД № 289 від 09.12.2003 року ініційовано розшук [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із приховуванням особи від органів досудового слідства КП № 12012140050000335 від 28.11.2012 за ч. 2 ст. 190 ККУ. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд, дослідивши надані сторонами та долучені до матеріалів справи докази, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 1265 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу ч.1 ст.1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців є рівними. Відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч.5 вказаної статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той із подружжя, який його переживта батьки (ст.ст.1258,1261 ЦК України). Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ст.1297 ЦК України). З позовної заяви та наданих доказів вбачається, що позивач разом з відповідачем зареєстровані за адресою за якою відкрилася спадщина після смерті їх матері. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Факт реєстрації відповідача підтверджується копією довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 22 грудня 2022 року. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Ч.2 ст.1274 ЦК України визначено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Частинами 2, 3 статті 1275 ЦК України встановлено, що якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Ч.ч.1, 2, 6 ст.29 ЦК України визначають, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Механізм здійснення реєстрації/зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб в Україні, а також форми необхідних для цього документів станом на дату смерті спадкодавця встановлено правилами реєстрації місця проживання, затввердженими постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207. Так, реєстрація/зняття з реєстрації місця проживання/перебування здійснюється виконавчим органом сільської, селищної або міської ради, сільським головою (у разі коли відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено) (далі - орган реєстрації) на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Відповідно до частини другої статті 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження. Відповідно до п.3.19 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року в редакції, чинній на час відкриття спадщини вказує, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. (п.3.20 Глави 10 Порядку). При цьому, п.1.13 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України в редакції (№ 4990/5 від 07.11.2022) на час зверненя позивача до нотаріуса визначав, що місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою житлово-експлуатаційної організації, довідкою правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця; записом у будинковій книзі про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця, довідкою адресного бюро, довідкою райвійськкомату про те, що спадкодавець до призову на військову службу проживав за відповідною адресою. За таких обставин, нормами Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України чітко визначено, що належним доказом на підтвердження місця проживання із спадкодавцем є в тому числі довідка житлово-експлуатаційної організації, довідка правління житлово-будівельного кооперативу про реєстрацію (постійне місце проживання) спадкодавця. Суд звертає увагу на той факт, що позивач [PERSON] при подачі заяви до нотаріуса про прийняття спадщини на частку спадкового майна зазначила, що крім неї спадкоємцем є її рідна сестра, донька померлої [PERSON] , яка також на час сметрі спадкодавця була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.93). Відповідь НПУ ГУ в Харківській області ХРУП№ 3 ВП № 3 від 27.07.2023 року № 10099, про те що Гагарінським РВ Севастопольського МУ РД № 289 від 09.12.2003 року ініційовано розшук [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із приховуванням особи від органів досудового слідства КП № 12012140050000335 від 28.11.2012 за ч. 2 ст. 190 ККУ, судом не приймається до уваги оскільки її зміст не свідчить про проживання або не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] . Судом становлено, що державна реєстрація відповідача у житловому будинку за адресою [ADDRESS] , сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання, однак доказів, що на момент смерті матері за адресою реєстрації відповідач не проживала, суду не надано. Оскільки надані суду відомості з Департаменту реєстрації Харківської міської ради, вказують на те, що зареєстрованим постійним місцем проживання [PERSON] , є [ADDRESS] , місце проживання померлого, належних та допустимих доказів втрати відповідачем права користування означеним житловим приміщенням, відсутності у житловому приміщенні терміном, більше року без поважних причин, зняття з реєстрації місця постійного проживання, матеріали справи не містять, суд вважає, що відповідач прийняв спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, а тому правових підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачем права власності на все майно після смерті [PERSON] , [INFO] , суд не вбачає. Посилання на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц (провадження № 61-3620 св 21), є безпідставними з урахуванням того, що у наведеній заявником постанові Верховного Суду та встановлених фактичних обставинах у даній справі, вбачається відміності у фактичних обставинах справи. Проте відповідно до даної постанови Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, судом касаційної інстанції зазначено про те, що скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову [PERSON] , суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивач у спірній квартирі був зареєстрований, однак не проживав з 1997 року, у тому числі й на час відкриття спадщини після смерті своєї матері, що підтверджено належними доказами, заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року (справа № 320/3459/19-ц), яким визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили, а відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див.: постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які свідчили б про порушення відповідачем права або охоронюваного законом інтересу позивача, як власника частки спадкового майна. Також позивач не зверталась до Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Рудаєвої В.О. з заявою про прийняття спадщини на іншу 1/2 частку спадкового майна, відмову нотаріуса в оформленні права на спадщину не отримувала. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, в якому зазначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 року «24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюєтся або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та необхідність відмови в задоволенні позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору залишаються за позивачем по справі.

Outcome: dismissed