Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

У вересні 2023 року [PERSON] звернулася до Червонозаводського районного суду м. Харкова із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ», треті особи: приватний нотаріус Баршацький Ігор Вікторович, приватний виконавець Кісельова Віталіна Володимирівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, в якій просила суд визнати виконавчий напис № 8634 від 28.08.2023 року, яка видано приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем, таким, що не підлягає виконанню. Крім того просила стягнути з відповідача судові витрати, зокрема 5000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у травні 2023 року при отримані пенсії з неї було стягнуто 645,85 грн, у зв`язку з чим вона звернулась до працівників Приватбанку, для того щоб з`ясувати причину стягнення грошових коштів з пенсії. У відділені банку позивачу пояснили, що стягнення було проведено за виконавчим провадженням № 63161159, відкритим на підставі виконавчого напису № 8634. У Слобожанському об`єднаному управлінні ІІФУ м. Харкова позивачу також усно повідомили, шо стягнення проводиться на підставі виконавчого провадження № 63161159 від 30 вересня 2020 року, яке знаходиться у провадженні приватного виконавця Київського виконавчого округу Кісельової Віталіни Володимирівни. Виконавче провадження було відкрито на підстави виконавчого напису № 8634 від 28.08.2020 року, якій був виданий приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем. У постанові приватного виконавця про звернення стягнення на пенсію було умисно невірно вказано дані місця проживання боржника. Тому, оскільки адреса проживання була вказана невірно, позивач не отримала копію постанови про відкриття провадження по справі і їй не було відомо що відносно неї було вчинено виконавчий напис № 8634. Також позивачу стало відомо, що звернення стягнення на пенсію було проведено на підстави того, що вона є боржником за кредитним договором № 92318726000 від 08.11.2013 року, укладеним з ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ « ФК «Довіра та Гарантія», на підставі договору факторингу № 20 від 09.07.2015 року. В свою чергу ТОВ «ФК Довіра та Гарантія» уклала договір факторингу № 26.10.18-ДГ від 26.10.2018 року, за умовами якого ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» відступило на користь ТОВ «ФК «УНО КАПІТАЛ» своє право вимоги до позивача. Позивач не заперечує, що 08.11.2013 року нею було заповнено анкету-заяву для отримання споживчого кредиту у ПАТ «УкрСиббанку» і вона отримала кредитну карту. Однак Кредитний нотаріальний договір № 92318726000 з нею не укладався і вона жодного договору не підписувала. Зазначає, що виплачувала кредит щомісячно. ПАТ « УкрСиббанк»» не пред`являв до неї ніяких претензій щодо не сплати кредиту. 28.08.2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем було видано виконавчий напис №8634, який позивач не визнає. Позивач вважає, що виконавчий напис вчинено з порушенням закону, оскільки з 22 лютого 2017 року підставою для видачі виконавчого напису може тільки оригінал нотаріально посвідченого договору. Окрім того зазначила, що не визнає як саму заборгованість так і розмірі заборгованості, зазначений у виконавчому написі. За таких обставин наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачом документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова суду від 02 жовтня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ», треті особи: приватний нотаріус Баршацький Ігор Вікторович, приватний виконавець Кісельова Віталіна Володимирівна про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, - передано на розгляд за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Дзержинського районного суду м. Харкова (61202, м. Харків, пр. Перемоги, 52-В). 19 грудня 2023 року матеріали позовної заяви надійшли до суду та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передано головуючій судді Латці І.П. Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін про судове засідання. Встановлено відповідачу строк п`ятнадцять днів з дня вручення їй цієї ухвали, протягом якого вона має право подати суду відзив на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам ст. 178 ЦПК України. У встановлений судом строк відповідач відзиву на позовну заяву не подав, у зв`язку з чим суд розглядає справу на підставі наявних доказів відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку. Позивачем в особі представника подано заяву про розгляд справи без участі сторони позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про судове засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що відповідач не з`явилися в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомив, про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином відповідно до положень п. 4 ч. 8, ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено обставини про те, що 08 листопада 2013 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір № 92318726000 про надання споживчого кредиту, за умовами якого Банк надав Клієнту грошові кошти у розмірі 22400,00 грн, які Клієнт зобов`язався повернути до 08.11.2016 згідно з графіком повернення платежів, а саме шляхом здійснення ануїтетних платежів щомісяця до 8 числа кожного місяця у розмірі 1293,00 грн. Процентна ставка за договором становить 0,01 процент. 28 серпня 2020 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Баршацьким Ігорем Вікторовичем, на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункт 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №8634. Відповідно до змісту виконавчого напису № 8634, [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , є боржником за Кредитним договором № 92318726000 від 08.11.2013 року, укладеним з ПАТ «УкрСиббанк», право вимоги за яким перейшло до ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ », на підставі Договору Факторингу № 20 09.07.2015 року, в свою чергу ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» уклало Договір Факторингу 26.10.18-ДГ від 26.10.2018 року, за умовами якого, ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» відступило на користь ТОВ «ФК «УНО КАПІТАЛ», своє право вимоги до боржників, що не виконали свої фінансові зобов`язання, відповідно до укладених договорів, ідентифікаційний код юридичної особи 396691, місцезнаходження: 01042, м. Київ, вулиця Івана Кудрі, будинок 39, рахунок у форматі ІВAN [NUMBER] , в ПАТ КБ «Приватбанк», м. Київ. Стягнення заборгованості за Кредитним договором № 92318726000 від 08.11.2013 року. Строк платежу за Кредитним договором № 92318726000 від 08.11.2013 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 09.05.2017 року по 26.06.2020 року. Сума заборгованості становить: 25632,48 грн (двадцять п`ять тисяч шістсот тридцять дві гривень 48 копійок), що складається з: 16727,66 грн - прострочена заборгованість за сумою кредиту; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить - 8904,82 грн; строкова заборгованість за сумою кредиту становить 0,00 грн; строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 0,00 грн; строкова заборгованість за штрафами і пенями становить 0,00 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» стягнуто плати із Стягувача в розмірі 550,00 грн, які підлягають стягненню з Боржника на користь Стягувача. Загальна заборгованість Боржника становить 26182,48 грн. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акту має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновків, що з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису». Правове регулювання процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» та главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Згідно із пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Крім того, у абзаці 3 пункту 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, вказано, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Відповідно до пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 для одержання виконавчого напису щодо стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. З матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний виконавчий напис виданий на підставі п. 2 Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», внесено зміни до Переліку документів, за яким стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, зокрема, в частині доповнення переліку після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» (заява № 48553/99), а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (заява № 28342/95) встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 березня 2015 року у справі № 826/20084/14, яка була залишена без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року, яка набрала законної сили, було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у тому числі: «Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості». Зазначена постанова апеляційного суду у відповідності до п. 4 ст. 254 КАС України набула законної сили з моменту проголошення, з 22 лютого 2017 року, а отже з цієї ж дати законодавство не передбачало можливості вчинення виконавчого напису щодо заборгованості, яка випливає із кредитних відносин. Із матеріалів справи вбачається, що оскаржений виконавчий напис вчинений нотаріусом 28 серпня 2020 року, тобто після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14. Укладений між банком та позивачем кредитний договір не був посвідчений нотаріально, тому наявні підстави для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Таким чином, оскільки в момент вчинення виконавчого напису, тобто 28 серпня 2020 року, були відсутні правові підстави для його вчинення, тому такий виконавчий напис не підлягає виконанню. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 158/2157/17. Окрім того, судом враховано правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 21 вересня 2021 року у справі №910/10374/17, відповідно до якої, оскільки у судовому порядку постанову № 662 визнано незаконною та нечинною у вказаній вище частині, кредитний договір, який не є нотаріально посвідченим, не входить до переліку документів, за якими може бути здійснено стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. З копії кредитного договору № 92318726000 вбачається, що вказаний договорів не є нотаріально посвідченим. Таким чином виконавчий напис вчинено на кредитному договорі, який не є нотаріально посвідченим, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що оспорюваний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». З урахуванням викладених обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно з частиною 6 статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Позивач була звільнена від сплати судового збору, оскільки позов про визнання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, стосується кредитних правовідносин. У випадку пред`явлення такого позову споживачем фінансових послуг підлягає застосуванню положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів». За подання цього позову підлягав сплаті судовий збір у розмірі 1073,60 грн. У зв`язку з вищевикладеним, суд стягує з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» на користь держави судовий збір у розмірі 1073,60 грн. Окрім того, позивач просив суд стягнути з відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що 18 червня 2023 року між адвокатом Кочнєвою Любов`ю Василівною, Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ХВ № 000050 від 29.06.1993, та [PERSON] укладено Договір про надання юридичних послуг адвокатом. Відповідно до п. 1.1 та 1.2. Договору адвокат надає клієнту юридичні послуги шляхом захисту інтересів останнього в місцевих судах загальної юрисдикції України. На підтвердження факту надання послуг адвокатом відповідно до умов цього договору складається акт. Згідно з п. 4.1, 5.1 Договору за надані послуги замовник виплачує виконавцю плату в розмірі, який сторони визначили при укладенні договору. Оплата здійснюється одноразово. На виконання п. 4.1 Договору адвокат Кочнєва Любов Василівна та [PERSON] 25 червня 2023 року підписали Акт виконаних робіт, відповідно до якого підтвердили надання наступних послуг: складання запиту до МЮУ, до приватного виконавця Кисельової В.В., складання позовної заяви, клопотання. Сплачено аванс 5000 грн. Відповідно Попереднього (орієнтовного) розрахунку суми витрат, підписаного [PERSON] та [PERSON] 25 червня 2023 року, адвокатом надано наступні послуги: консультація клієнта, узгодження правової позиції 1 година, вартість 300 грн; складання адвокатського запиту до МЮУ 500 грн, складання адвокатського запиту до приватного виконавця 500 грн, складання позовної заяви 2500 грн, складання клопотання про витребування виконавчого напису 500 грн; вартість одного судового засідання за участю адвоката 1200 грн. Орієнтовний розрахунок, з урахуванням участі у 2 судових засіданнях, - 6700 грн. Сплачено аванс 500 грн. Водночас, суд в даному випадку при визначенні суми відшкодування виходить з критерію реальності та необхідності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Оцінюючи надані позивачем докази в підтвердження обсягів отриманих витрат на професійну правничу допомогу, зазначає, що послуги, які надавались адвокатом Кочнєвою Любов`ю Василівною є такими, що відповідають, як критеріям розумності, так і критеріям необхідності, оскільки саме вказані послуги, стали ключовими для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн є обґрунтованими, а отже таким що підлягає відшкодуванню. Суд наголошує, що відповідно до ч. 5-6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Окрім того, відповідно до принципів змагальності та диспозитивності, передбачених ст. 12, 13 ЦПК України відповідно, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УНО КАПІТАЛ» заяв щодо неспівмірністі витрат на професійну правничу допомогу подано не було, доказів того, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи, наданими адвокатом послугами, часом, витраченим адвокатом на надання послуг, обсягом наданих адвокатом послуг, а також значенням справи для позивача матеріали справи не містять. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 28 вересня 2022 року у справі №529/201/20, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі та встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги. За неможливості встановити умови щодо порядку обчислення, форми та ціни правової допомоги згідно з умовами договору суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. На підставі наведеного, враховуючи принцип співмірності, необхідності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних адвокатами робіт, приймаючи до уваги надані документі, які підтверджують понесені витрати, відсутність доводів щодо неспівмірності розміру цих витрат, суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «ФК «УНО КАПІТАЛ» на користь [PERSON] судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Outcome: approved