Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації), третя особа - Комунальне підприємство "Київський метрополітен" (далі - КП "Київський метрополітен") в якому просив визнати недійсним договір оренди №970 від 14.12.2012 року про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду за адресою ст. метро «Оболонь» вестибюль №1 б/н для торгівлі непродовольчими товарами укладений між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (орендодавець) та [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.01.2022 року зазначений позов передано за підсудністю на розгляд Оболонському районному суду м. Києва. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що 14.12.2012 року між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) орендодавець, КП "Київський метрополітен" (балансоутримувач) та від імені фізичної особи-підприємця [PERSON] було укладено договір оренди №970 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду за адресою ст. метро «Оболонь» вестибюль №1 б/н для торгівлі непродовольчими товарами в якому значиться підпис навпроти прізвища [PERSON] , який не належить останньому. За твердженням позивача він цей договір не підписував, як і всі додатки до нього. Оскільки зі сторони [PERSON] не було жодного вільного волевиявлення на укладення вищевказаного договору оренди та жодні зобов`язання по цьому договору не брались, істотних умов договору не погоджував, просив визнати правочин недійсним. При цьому, [PERSON] звертав увагу суду, що про наявність такого договору дізнався лише після того, як отримав у липні-серпні 2020 року його копію при ознайомленні з іншими справами в Подільському районному суді м. Києва із вимогами до [PERSON] про стягнення неустойки за оспорюваним договором. 06.10.2023 року через систему «Електронний суд» від Департаменту комунальної власності м. Києва надійшла заява, в якій повідомляють, що [PERSON] задовго до подачі даного позову було достовірно відомо про існування оспорюваного договору оренди, оскільки судовими інстанціями розглядалися непоодинокі справи у яких предметом позову було стягнення з [PERSON] коштів саме за вказаним договором №970 від 14.12.2012 року. З огляду на зазначене, просили застосувати наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі із мотивів, викладених у позовній заяві. Також, вказував, що не лише не знав про існування договору оренди, але й не володів інформацією, що був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності. За твердженням [PERSON] у його інтересах раніше діяв представник, який не доводив йому до відома про наявність судових справ та існування договору оренди. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову та вказувала про необхідність застосування наслідків спливу строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] . Представник третьої особи заперечувала проти позову та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані докази встановив наступне. 14.12.2012 року між Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), як орендодавцем з однієї сторони та фізичною особою-підприємцем [PERSON] , як орендарем, а також отримувачем коштів - Комунальним підприємством "Київський метрополітен", що іменуються разом сторони укладено договір оренди №970 про передачу майна територіальної громади м. Києва в оренду за адресою ст. метро «Оболонь» вестибюль №1 б/н для торгівлі непродовольчими товарами. Відповідно до п. 2.1 умов вказаного договору орендодавець передав орендарю в користування нерухоме майно - частину переходу площею 29.1 кв.м., що розташований у вестибюлі №1 станції метро «Оболонь», який належить до комунальної власності та територіальної громади міста Києва і перебуває на балансі КП "Київський метрополітен". На виконання умов вказаного договору 14.12.2012 року орендодавець передав позивачу в орендне користування майно, що є предметом договору, що підтверджується актом приймання-передачі нерухомого майна (а.с.12) та складено розрахунок орендної плати (а.с. 13). Вказані документи підписані посадовими особами орендодавця, отримувача коштів та від імені орендаря із засвідченням підписів печатками вказаних осіб. За умовами п. 9.1 цей договір є укладеним з моменту підписання сторонами і діє з 14.12.2012 року до 12.12.2015 року. У відповідності до п. 9.7 у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення цього Договору або зміну його умов після закінчення строку його чинності протягом одного місяця договір вважається продовженим на той самий строк на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків зокрема є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 626, ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 759, ч.1 ст. 762 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Згідно ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256, 257 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. З штампу вхідної кореспонденції та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Шевченківського районного суду м. Києва вбачається, що позовна заява [PERSON] , до Департаменту комунальної власності м. Києва, третя особа - Комунальне підприємство «Київський метрополітен» про визнання договору оренди недійсним подана до суду 13.01.2022 року. Позивач в позовній заяві стверджує, що про існування договору оренди №970 від 14.12.2012 року, він начебто, дізнався лише у липні-серпні 2020 року при ознайомленні з іншими справами в Подільському районному суді м. Києва із вимогами до [PERSON] про стягнення неустойки за оспорюваним договором. Проте, вказані твердження спростовуються змістом рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.07.2017 року у справі №756/5656/16 за позов КП «Метрополітен» до [PERSON] , де предметом спору було стягнення заборгованості за спірним договором №970 від 14.12.2012 року, до того ж, в рішенні визнано зазначений договір укладеним і сторони про дані факти не заперечували, а представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимог визнав частково. Більше того, [PERSON] була подана апеляційна скарга на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24.07.2017 року по справі №756/5656/16, що підтверджує факт обізнаності позивача про наявність судових справ стосовно нього, де об`єктом розгляду був договір про передачу майна територіальної громади міста Києва в оренду від 14.12.2012 року №970. У відповідності до ст. 237, ст. 239 ЦК України представництво є правовідношення, змістом якого є вчинення однією стороною (представником) правочинів від імені іншої сторони (яку представляють), в результаті чого цивільні права та обов`язки виникають, змінюються і припиняються безпосередньо для особи, яку представляють. За ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Згідно відповіді ДПС України Головного управління ДПС у м. Києві від 08.07.2020 року на лист самого ж [PERSON] за інформаційним ресурсом Головного управління ДПС у м. Києві Лисак В.Л. РНОКПП ( [NUMBER] ) з 10.08.2000 по 29.09.2016 перебував на податковому обліку в ДП у Подільскому районі Головного управління ДПС у м. Києві як фізична особа-підприємець. З огляду на зазначене, суд вважає неспроможними твердження [PERSON] про те, що він не володів інформацією, що був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності і не був обізнаний про існування договору оренди №970 від 14.12.2012 року, оскільки його представники не доводили до відома та не повідомляли про існування вимог до нього і наявність судових справи з цього приводу. Відповідно до ч.1, ч.5 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження того, що ним пропущено строк для звернення до суду з позовом про оскарження договору від 14.12.2012 року з поважних причин. Беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, а також наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з пропуском строку у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З огляду на вищевикладене, висновок від 07.08.2020 року №22 здійснений за замовленням [PERSON] у приватному підприємстві по копії документів за відсутності належно відібраних експериментальних та довільних зразків для порівняння не береться судом до уваги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed