Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

В провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області знаходиться вказана цивільна справа, в якій позивачка просить виселити [PERSON] з належного їй житлового будинку [ADDRESS] без надання іншого житла. В обґрунтування свого позову [PERSON] посилається на те, що їй належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2005 року. Після укладення шлюбу з відповідачем, [PERSON] надала дозвіл на реєстрацію постійного місця проживання чоловіка у даному будинку. Через зловживання чоловіка алкогольними напоями, позивачка звернулася до суду із заявою про розірвання шлюбу. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється добровільно виселитися з належного їй будинку, ніде не працює, зловживає спиртним, продовжує вчиняти психологічне та фізичне насильство над колишньою дружиною та дітьми. Користуючись фізичною перевагою над ними, він більше 10 років робить їхнє спільне проживання нестерпним, нищить меблі та побутову техніку. Через протиправні дії колишнього чоловіка, позивачка неодноразово зверталася до правоохоронних органів протягом 2014-2023 років, але навіть після проведення з ним профілактичних бесід, відповідач добровільно виселитися з будинку колишньої дружини не бажає, навпаки погрожує його знищити. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 09.01.2024 року відкрито загальне позовне провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. Представник позивача, адвокат Партика О.В., подала клопотання в якому просить підготовче судове засідання слухати у їхній відсутності, позовні вимоги підтримують повністю та просять призначити справу до відкритого судового засідання. Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 05.02.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлявся про місце, день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Відзив на позов не подавав. Відповідно до положень ч. 1ст. 280 ЦПК Українисуд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Суд встановив, що [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.02.2005 року, видане на ім`я [PERSON] . 20 липня 2006 року між позивачкою та відповідачем, [PERSON] , укладено шлюб. Після укладення шлюбу прізвище Позивачки стало [PERSON] . 03 вересня 2010 року зареєстровано постійне місце проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] , за дозволом [PERSON] . Окрім сторін у справі, в даному будинку зареєстровано постійне місце проживання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та дочки позивачки [PERSON] , [INFO] . Крім того у будинку проживає неповнолітня дочка сторін [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25 вересня 2012 року шлюб між сторонами розірвано (справа № 1306/6143/2012). Після розірвання шлюбу відповідач відмовляється добровільно виселитися з належного позивачці будинку, робить їхнє спільне проживання нестерпним, зловживає спиртним, вчиняє психологічне та фізичне насильство над колишньою дружиною та дітьми. Отже спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку із неможливістю проживання сторін у житловому будинку [ADDRESS] , яка зумовлена негативною поведінкою відповідача щодо позивачки та дітей. Позивачка неодноразово зверталася до правоохоронного органу протягом 2014-2023 років. До відповідача [PERSON] вживалися заходи реагування, проте вжиті заходи впливу на відповідача не дали належного результату, він продовжує систематично порушувати правила співжиття, що, в свою чергу, унеможливлює спільне з ним проживання позивачки та дітей в одному житловому будинку. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 317 та статті 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена лише у випадку і порядку, встановлених законом. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як визначено частини першої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз положень глави 32\~ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з\~частини першої\~статті 405\~ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 406\~ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 9\~ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до\~вимог частини\~першої статті 156\~ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як встановлено частиною четвертою статті 156\~ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 64\~ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до\~положень частини\~першої статті\~ 116\~ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншогожилого приміщення. У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розтлумачено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116\~ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Доводи позивачки про систематичне порушення правил співжиття з боку відповідача протягом тривалого часу підтверджуються неодноразовими зверненнями позивачки до правоохоронного органу, але вжиті до відповідача заходи попередження та громадського впливу не дали результатів. З огляду на вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позов про виселення відповідача [PERSON] слід задоволити. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами статті 141\~ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави 1211,20 гривень судового збору. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що позивач скористався правовою допомогою, витрати за яку згідно детальний опис розміру правничої (правової) допомоги становлять 4000,00грн. У пункті частини 1 статті 133\~ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних зрозглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Зі змісту статті 137 ЦПК України вбачається, що витрати,пов`язані з правничою допомогою адвоката,несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1)розмір витратна правничу допомогу адвоката,в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості,що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Враховуючи викладене, а також те, що заявлені представником позивача витрати є співмірними зі складністю цієї справи, суд дійшов висновку про задоволення витрат на правничу допомогу в сумі 4000,00грн.

Outcome: approved