Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Адвокат Бутко Олександр Олександрович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю члена сім`ї внаслідок професійного захворювання. Мотивуючи свої вимоги тим, що позивачка є дружиною покійного [PERSON] , який помер [INFO] внаслідок професійного захворювання, яке отримав працюючи на підприємстві відповідача в період з січня 1988 року по березень 2002 року. Відповідно до довідки МСЕК «Про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом» від 03.08.2023 року смерть [PERSON] пов`язана з професійним захворюванням. Позивачка вказує, що моральна шкода полягає в тому, що вона втратила чоловіка з яким перебувала в шлюбі 36 років, постійно перебуває в розпачу та психологічно напруженому стані, пережила великий стрес, в результаті якого постійно знаходиться в пригніченому стані. Внаслідок смерті чоловіка, вона вимушена прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечувати себе матеріально, самостійно облаштовувати свій побут, крім того погіршився її матеріальний стан, оскільки чоловік був основним джерелом сімейного бюджету. Також зазначає, що душевні переживання не дають їй можливості радіти життю, смерть чоловіка призвела до зменшення суспільної активності, порушилися її нормальні життєві зав`язки. Просила стягнути з АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» в рахунок відшкодування моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях , фізичному болю, завданої смертю чоловіка у розмірі - 605 600 гривень. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представниця відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» скористалася правом надання суду відзиву, у якому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Посилалася на ОП КЦС ВС від 05.12.2022 року у справі 214/7462/20 де вказано, що при визначені грошової суми компенсації моральної шкоди враховується характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення (постанова ВП ВС від 12.12.2020 року у справі 752/17832/14-ц). Крім того, за відсутності закону, який формулює порядок присудження та сплати відшкодування моральної шкоди працівнику, ніяке право на компенсацію не може виникнути, оскільки заявник не може стверджувати, що він мав «законне сподівання» одержання будь - яких сум («Петльований проти України» № 54904/08). Оцінка моральної шкоди, на думку Європейського суду покладається на того, хто повинен провести дослідження судової практики для того, щоб спробувати оцінити, порівнюючи свою справу з подібними справами про відшкодування шкоди. З огляду на вищезазначені принципи,, беручи до уваги, що позивачкою не доведена відповідними доказами характеру, обсягу та глибину своїх моральних страждань, заявлений розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Звернули увагу на судову практику Дніпровського апеляційного суду у справах 215/5003/23; 210/2163/23; 185/7714/23; 194/530/23; 210/914/23, як посилання на те, що заявлений позивачкою розмір моральної шкоди в розмірі 605 600 гривень, є завищеним, не відповідає принципам справедливості, розумності та виваженості і в разу задоволення судом позовних вимог та присудження вказаної суми призведе до безпідставного збагачення позивачки. Акцентували увагу суду на норми податкового законодавства, зокрема,що податки і збори із суми відшкодування моральної шкоди, спричиненої життю та здоров`ю, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню та виплаті податковим агентом за рахунок платника податків. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому з наступних підстав. Відповідно положень до ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] з 16.08.1986 року перебувала у шлюбі із [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , актовий запис № 882 (а.с. 7). Сторони не заперечували, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ». Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 21.01.2002 року причинами виникнення професійного захворювання у [PERSON] є тривалий період роботи на підприємстві в умовах впливу шкідливих факторів 14 років, а саме: пилу фіброгенної дії на робочих місцях до 4,2 мг/м3 при ГДК 2, 0 мг/м3 протягом 47% робочого часу; відносна вологість повітря 90-100%; температура повітря в тупикових виробітках перевищувала 19С при роботі, нормативне значення від 16С до 19С. Факторами, які сприяли виникненню професійного захворювання, стали обводнення виробіток, вплив протягів, низька ефективність засобів індивідуального захисту від впливу пилу та нерегулярність їх застосування (а.с. 4-5) [INFO] чоловік позивачки [PERSON] помер у віці 57 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , про що зроблено відповідний актовий запис № 1815 (а.с.19). Причиною смерті [PERSON] визнано професійне захворювання, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою МСЕК Серії АА № 0000328 «Про причинний зв`язок смерті з професійним захворюванням або трудовим каліцтвом» від 03.08.2023 року (а.с.6). Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини - є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46 Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом. Згідно з ч. 1, 3 ст. 13 ЗУ «Про охорону праці», роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частиною 2 ст. 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Право на звернення до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи виникає у зв`язку з настанням певних подій: каліцтво, ушкодження здоров`я або смерть фізичної особи. Отже, право члена сім`ї померлого на відшкодування моральної шкоди у зв`язку зі смертю особи, спричиненого професійним захворюванням, виникає з настанням юридичного факту смерті та за наявності професійного захворювання і причинного зв`язку між смертю і професійним захворюванням, а тому правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди члена сім`ї померлого виникають лише після смерті померлого та регулюються законодавством, яке діє на цей момент. За змістом ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або у інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Суд відхиляє заперечення відповідача в частині недоведеності факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено, що позивачка втратила близьку людину-чоловіка, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Доводи представника відповідача щодо відсутності доказів вини відповідача суд вважає не переконливими, оскільки судом встановлено, що померлий чоловік позивачки - [PERSON] тривалий час працював в шкідливих умовах праці на підприємстві АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ», що не заперечувалось стороною відповідача та підтверджено актом розслідування професійного захворювання від 21.01.2002 року. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків для позивачки, глибини моральних страждань у зв`язку з тим, що позивачка втратила близьку людину - чоловіка, залишилася без моральної підтримки, втратила сенс у житті, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача у недотриманні положень з охорони праці, які призвели до виникнення у померлого професійного захворіння внаслідок чого останній помер у віці 57 років, його смерть спричинила психологічну травму позивачці та втрату важливого життєвого зв`язку, який поновлений бути не може та відповідно завдає довготривалих та глибоких душевних страждань і потребує докладання додаткових зусиль для організації життя і побуту, виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги характер і тривалість моральних страждань позивачки, наслідки, що наступили, та їх невідворотність, вважає, що справедливою компенсацією перенесених позивачкою моральних страждань, пов`язаних із втратою чоловіка та зміною звичного ритму життя, буде стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 300000 (триста тисяч) грн. Щодо посилань на оподаткування суми моральної шкоди суд звертає увагу, що чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті чоловіка, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеню, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 180/683/13-ц (провадження № 61-14316св18). Позивачку згідно п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 3000 (три тисячі) гривень.

Outcome: partial