Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

15.12.2017 позивач звернувся до суду із позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.03.2023, просить: - витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлове приміщення №39 в корпусі №1 будинку [ADDRESS] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 23.11.2021, іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Нощенко Н.М., предметом якого є вказане вище нежитлове приміщення; - скасувати державну реєстрацію іпотеки за вказаним договором; - скасувати державну реєстрацію обтяження за вказаним договором; - припинити вказане вище обтяження. Ухвалою суду від 09.02.2018 відкрито загальне позовне провадження у справі. Також ухвалою від 09.02.2018 вжито заходи забезпечення позову, серед іншого накладено арешт на спірне приміщення. Ухвалою суду від 27.11.2018 призначено оціночну-будівельну експертизу спірного приміщення, провадження у справі зупинено. Експертиза не була проведена у зв`язку із ненаданням відповідачем доступу до об`єкту дослідження (про це вказано у листі експертної установи та акті, складеному за участі експерта та представника позивача від 02.07.2019). Ухвалою суду від 21.02.2020 провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 26.11.2020 справу прийнято до розгляду суддею Цитульським В.І. Ухвалою суду від 27.04.2022 зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду із первісним позовом. Ухвалою суду від 27.06.2023, із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду заяву позивача про зміну предмету позову від 15.03.2023. Ухвалою суду від 16.01.2024 закрито підготовче провадження у справі. Ухвалою суду від 13.02.2024 зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду. Узагальнені доводи учасників справи. Позов мотивований тим, що спірне нежитлове приміщення належало територіальній громаді м. Дніпра. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2013 право власності на нього було визнано за ТОВ «Артур-С». 15.02.2013 товариством приміщення обтяжено іпотекою, за якою право власності на нього перейшло до [PERSON] 16.07.2013 останній продав приміщення в користь [PERSON] , який 18.07.2013 подарував його в користь [PERSON] . Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 вказане вище рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2013 скасовано, провадження у справі закрито. 23.11.2021 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого вказано спірне приміщення. На підставі такого договору до реєстру нерухомості внесено записи про реєстрацію іпотеки та обтяження. Позивач звернувся до суду для захист права власності територіальної громади на спірне приміщення. Позиція відповідача [PERSON] зводиться до добросовісності набуття ним права власності на спірне приміщення. Зокрема він набув приміщення на підставі договору від власника за відсутності зареєстрованих заборон та обмежень на відчуження. Відтак позбавлення його права власності на нежитлове приміщення буде порушенням ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Також відповідач вказує про здійснені ним невід`ємні поліпшення приміщення на суму більше 2,2 млн.грн. Окрім цього відповідач заперечує, що позивач будь-коли мав право власності на спірне приміщення. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову, навів обставини аналогічні фабулі позовної заяви та заяви про зміну предмету позову. Інші учасники в судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином. При цьому суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Товстого К.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку з його безпідставністю. Мотиви щодо цього наведено в ухвалі про залишення зустрічного позову без розгляду. Слід зазначити, що представнику відповідача була надана можливість реалізувати процесуальні права, у зв`язку із чим підготовчі засідання неодноразово відкладалися. Проте представник відповідача із 2019 року подав лише два ідентичні клопотання про залишення позову ДМР без розгляду та зустрічний позов без жодного доказу (представник намагався надати суду певні докази, проте допущені при цьому порушення процесуальних вимог, завадили цьому). При цьому представник кожне підготовче та судове судові засідання заперечував проти розгляду справи, просив такі засідання відкласти. Також звертає на себе увагу, що вже після вступу у справу представника [PERSON] спірне майно було обтяжено іпотекою із [PERSON] . При цьому представник приховав таку обставину від суду. На переконання суду, вказана поведінка представника відповідача [PERSON] в межах даної справи не була добросовісною. Обставини, встановлені судом. Нежитлове приміщення №39 в корпусі №1 будинку [ADDRESS] перебувало на балансі Міського комунального закладу культури «Централізована система бібліотек для дітей» та належало до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Викладене підтверджується відповіддю КП «Дніпровське міське БТІ» від 15.11.2021 (том 1 а.с. 181). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 у справі №403/9692/12, за ТОВ «Артур-С» визнано право власності на вказане нежитлове приміщення. В Державному реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо вказаного приміщення, внесено наступні записи (том 1 а.с. 40-43): - 15.02.2013 про реєстрацію права власності за ТОВ «Артур-С» на підставі рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 у справі №403/9692/12; - 19.04.2013 про реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі договору іпотеки від 15.02.2013, реєстровий номер 716; - 16.07.2013 про реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 16.07.2013, реєстровий номер 502; - 18.07.2013 про реєстрацію права власності за [PERSON] на підставі договору дарування від 18.07.2013, реєстровий номер 515. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30.05.2017 рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23.10.2012 у справі №403/9692/12 скасовано, провадження у справі закрито. 25.01.2019 в якості представника відповідача [PERSON] у справу вступив адвокат Товстий К.А. (зокрема у цей день він ознайомився із матеріалами справи, том.1 а.с. 74-76). 23.11.2021 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі договору іпотеки від 23.11.2021, реєстровий номер 2593, іпотекодавець [PERSON] , іпотекодержатель [PERSON] , внесено запис №45224817 про іпотеку спірного приміщення та №25224618 про його обтяження (том 2 а.с.28-35). Згідно відповіді Центрального відділу державної реєстрацій актів цивільного стану Управління державної реєстрації Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 01.12.2023 в Державному реєстрі актів цивільного стану громадян за період з 01.01.2016 по теперішній час запис про реєстрацію смерті відносно [PERSON] відсутній (том 2 а.с. 119). За подання позову позивачем сплачено 7\~960,06 грн. та 1\~762 грн. за подання позову, 881 грн. за подання заяви про забезпечення позову (том 1 а.с. 6, 23, 28). Законодавство та висновки Верховного Суду, що застосовані судом. У відповідності до ст.327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Разом із тим, за приписами ч.3 вказаної статті, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За висновками, викладеними у постанові Верховног Суду від 23.02.2023 у справі №202/8669/19, отже, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). За висновком, викладеним у п.28 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі №907/50/16, правила частини першої статті 388 Цивільного кодексу України\~стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частина третя цієї ж статті передбачає самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. Власник, з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 04.12.2023 у справі №520/2294/17, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Враховуючи встановлені судами обставини, Верховний Суд дійшов висновку, що на останню набувачку квартири [PERSON] не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття нею та попереднім власником права власності на спірну квартиру, яка вибула з власності територіальної громади у незаконний спосіб (п.75). Подібний висновок наведено також у постанові Верховного Суду від 26.09.2023 у справі №756/5565/21. Згідно зі статтею 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (правова позиція Верховного суду України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-605цс16, Верховного Суду у постановах від 18.04.2018 по справі №439/212/14-ц, від 18.07.2018 по справі № 750/2728/16-ц, від 04.07.2018 по справі № 462/4611/13-ц). Відповідно до приписів ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,\~у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Статтями 12 та 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Висновки суду. Спірне нежитлове приміщення належало територіальній громаді міста Дніпра, від імені якої діє позивач. Викладене підтверджується відповіддю КП «Дніпровське міське БТІ» ДМР, яка надана представником відповідач. При цьому передача приміщення на баланс комунальному підприємству не позбавляє Дніпровську міську раду правомочностей власника та права на захист комунальної власності. Аналогічними є висновки й щодо доводів відповідача про відсутність у державному реєстрі реєстрації права власності на спірне майно за територіальною громадою. Відтак заперечення відповідача у цій частині є помилковими. Рішення суду, за яким право власності на спірне приміщення вибуло із комунальної власності скасовано. Тобто вбачається, що майно вибуло із комунальної власності неправомірно та поза волею власника. Відповідач [PERSON] набув приміщення безплатно. Тобто до даних правовідносин не можуть бути застосовані обмеження для витребування майна, передбачені ч.1 ст.388 ЦК України. До даних\~правовідносин підлягає\~застосуванню ч.3\~ст.388\~ЦК України,\~за якою власник має право витребувати його у всіх випадках. При цьому, у випадку витребування спірного майна, на його володільця не буде покладено індивідуальний та надмірний тягар з огляду на безоплатність набуття ним права власності. Відтак вимога про витребування майна підлягає задоволенню. Зважаючи, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а також має власний інтерес у звільненні майна від обтяження, підлягають до задоволення й похідні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження. Не підлягає до задоволення лише вимога про припинення обтяження, адже скасування його державної реєстрації має наслідком припинення обтяження. Для такого припинення окремого рішення непотрібно. Доводи представника відповідача про здійснення невід`ємних поліпшень об`єкту нерухомості, які недоведені жодним доказом, не мають значення для вирішення даного спору. Такі доводи можуть бути враховані у спорі між володільцем та Дніпровською міською радою про відшкодування їх вартості. Враховуючи, що суд задовольняє позов із відповідачів, в рівних частках, підлягає стягненню понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору. Інших судових витрат не заявлено.

Outcome: dismissed