Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] 23.07.2018р. звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , із яким позивач 19.08.2014р. уклала шлюб. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, спадкоємцями якого є позивач, мати спадкодавця [PERSON] та син спадкодавця [PERSON] . Після відкриття спадщини спадкоємці не домовилися між собою про поділ окремих видів майна, які належали [PERSON] , а тому мати спадкодавця [PERSON] відмовилася надавати до нотаріальної контори оригінали правовстановлюючих документів на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , а також на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS] , що стало причиною відмови нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за заявою позивача. Оскільки через дії відповідача позивач позбавлена можливості належним чином оформити свої спадкові права остання змушена звернутися до суду з даним позовом, у якому просить визнати за собою у порядку спадкування після смерті її чоловіка право власності на 1/3 частини земельної ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 1000 кв.м., кадастровий номер 7110400000:05:008:0041, а також право власності на 183/1000 частини житлового будинку, загальною площею 77.9 кв. м. (житлова площа 48.7 кв. м.) з надвірними спорудами та прибудовами, який розташований по [ADDRESS] . Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Степченка М.Ю. від 27.08.2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Відповідно до п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду 18.10.2018 було проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка була передана судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середа Л.В.. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середи Л.В. від 03.12.2018р. вказана справа прийнята до провадженні судді. 01.08.2018р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину. Ухвалою суду від 22.102018р. до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину в якості третьої особи залучено [PERSON] . Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] та її син [PERSON] 19.08.2014р. зареєстрували шлюб. У період шлюбу, 21.01.2015р. [PERSON] за договорами купівлі-продажу з [PERSON] , які були посвідчені приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співкак М.А., придбав житловий будинок з прибудовами, надвірними будівлями та спорудам, який розташований в [ADDRESS] , а також земельну ділянку, площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053, яка розташована за тією ж адресою. Умовами вказаних договорів було передбачено, що покупець, яким був [PERSON] , придбав ці об`єкти нерухомості за власні кошти і в особисту власність, про що достеменно було відомо [PERSON] .. Після смерті [INFO] [PERSON] у віці 48 років, відкрилася спадщина за законом на майно померлого. Спадкоємцями першої черги є позивач [PERSON] ; син спадкодавця [PERSON] та дружина спадкодавця [PERSON] . У подальшому відповідач [PERSON] звернулася до нотаріальної контори по питанню оформлення своїх спадкових прав та 16.04.2018р. державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтва про право власності, якими посвідчила, що [PERSON] є пережившою дружиною [PERSON] , який помер, а тому їй належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчене цими свідоцтвами складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельна ділянка, загальною площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053, що розташована за тією ж адресою. Того ж дня державним нотаріусом, як державним реєстратором проведена державна реєстрація права власності на 1/2 частку у праві власності на вказані нерухомі об`єкти. Окрім вказаного 11.05.2018 р. державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видані свідоцтва про право на спадщину за законом, якими посвідчено, що спадкоємцями майна [PERSON] є його дружина [PERSON] на 1/3 частку, його син [PERSON] на 1/3 частку та його мати [PERSON] на 1/3 частку відносно майна, яке складається з 1/2 частки у праві власності житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS] та 1/2 частки у праві власності земельної ділянки, площею 0,0989 га, за тією ж адресою. Таким чином відповідач [PERSON] отримала два свідоцтва про право на спадщину за законом, яке складається з 1/2 частки у праві власності житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053, що розташована за тією ж адресою. Інша частка вказаного майна, тобто 1/2 частки у праві власності вказаного житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053, що розташована за тією ж адресою розділена порівну між спадкоємцями однієї черги. Однак позивач наполягає, що державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. безпідставно видала свідоцтва про право власності на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно на вказаний житловий будинок та земельну ділянку, оскільки вказані об`єкти були набуті спадкодавцем виключно за кошти, які належали йому особисто, про що зазначалося у договорах купівлі-продажу вказаного майна. Відтак, вказані свідоцтва видані з порушенням норм чинного законодавства України, а тому підлягають скасуванню. Оскільки інші свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане майно видані з урахуванням неправильного складу спадкової маси, то останні також підлягають скасуванню. За цих підстав позивач звернулася до суду з даним позовом. Ухвалою судді Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області Середи Л.В. від 08.08.2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 03.10.2018р. на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, вказуючи, що позовна заява [PERSON] не містить жодних доказів того, що спадкодавець [PERSON] дійсно придбав спірний житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] за особисті кошти. Положення у договорах купівлі-продажу про придбання вказаного майна за особисті кошти покупця є формальними, а тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її оспорює. Однак жодних належних доказі, що вказане майно набуте її сином [PERSON] за особисті кошти позивачем не надано. Видача свідоцтва у разі смерті одного з подружжя регулюється ст. 71 ЗУ «Про нотаріат» який нотаріусом дотримано у повному обсязі. [PERSON] 22.10.2018 р. звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання частково недійсними пунктів 1.2 договорів купівлі-продажу в частині придбання нерухомого майна за власні кошти одного із подружжя, а також визнання житлового будинку і земельної ділянки спільною сумісною власність подружжя. Свої вимоги мотивує тим, що мати її покійного чоловіка [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, видані 11.05.2018р. за якими нотаріус посвідчила, що спадщина, на яке видано свідоцтво, складається з 1/2 частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані в [ADDRESS] , та отримані [PERSON] як частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Оскільки [PERSON] у своїх позовних вимогах посилається на умови п. 1.2 договорів купівлі-продажу житлового будинок та земельної ділянки, які розташовані в [ADDRESS] то [PERSON] у даній зустрічній позовній заяві просить визнати вказані умови договору недійсними, оскільки вказаний будинок та земельна ділянка були придбані у [PERSON] в період шлюбу за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] .. При цьому первісний позов [PERSON] не містить спростовування, що спільний бюджет сім`ї [PERSON] та [PERSON] складався з їх доходів, а [PERSON] активно приймала участь у придбанні побутової техніки у вказаному будинку, проведення його ремонту, придбання системи опалення, тощо. Лише після отримання первісного позову вона дізналася про існування умов п. 1.2 договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Позивач за вказаним зустрічним позовом наполягає, що оформленням вказаних договорів займався її чоловік, вона не ознайомлювалася з їх змістом, а самі договори не мають жодного пункту стосовно згоди дружини [PERSON] на придбання її чоловіком [PERSON] нерухомого майна саме в особисту приватну власність за власні кошти та не наведено джерела походження цих особистих коштів. Наявність умов п. 1.2 зазначених договорів суперечить принципам статей 60, 61, 63 СК України, відповідно до яких кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки вказане нерухоме майно придбано [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу, а існування зазначених пунктів договорів купівлі-продажу в частині придбання нерухомого майна за власні кошти одного із подружжя ставить під сумнів її права на 1/2 частку вказаного майна, [PERSON] змушена звернутися до суду із вказаним позовом у якому просить визнати недійсними пункт 1.2 договорів укладених [PERSON] та [PERSON] 21.01.21015р. про купівлю-продаж житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] , а вказане майно просить визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя, набутого ними під час перебування шлюбі. Ухвалою суду від 04.12.2019р. цивільну справу за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом із цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності та свідоцтв про право на спадщину, та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача [PERSON] про визнання частково недійсним пунктів 1.2. договорів купівлі-продажу в частині придбання нерухомого майна за власні кошти одного з подружжя, а також визнання житлового будинку і земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, об`єднано в одне провадження, присвоївши об`єднаній справі № 695/2330/18, призначено підготовче засідання. 03.03.2020р. представником [PERSON] , адвокатом Пилипенком Р.Б. подана до суду заява про уточнення позовних вимог [PERSON] , якою представником позивача, без зміни підстав звернення до суду [PERSON] із вказаними вище позовами внесено уточнення до позовних вимог обох позовних заяв, а саме, окрім вказаних вище позовних вимог, представник [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 частину майна набутого під час шлюбу із [PERSON] , а саме на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053. Також просить визначити, що частка померлого [PERSON] в праві спільної сумісної власності на житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0053 становить 1/2 частини. Ухвалою суду від 20.09.2022р. підготовче провадження по даній справі закрито. У судовому засіданні позивач за первісним позовом та зустрічною позовною заявою [PERSON] свої позовні вимоги підтримала частково, вказуючи, що вона та [PERSON] проживали разом у будинку в [ADDRESS] ще до офіційної реєстрації їх шлюбу. Після смерті чоловіка вона продовжує там проживати та здійснювати за ним догляд. Вказаний будинок вони придбали за спільні кошти. Питанням оформлення вказаного будинку займався її чоловік, він же підписував усі договори у нотаріуса за її відсутності. Вона постійно там проживає, здійснює догляд за будинком, ніяких заяв у нотаріуса вона не підписувала, із договором купівлі-продажу не ознайомлювалася та про існування вказаних у п. 1.2 договорів умов дізналася лише із позовних вимог [PERSON] .. Свої позовні вимоги щодо спадкування права власності на гладкоствольну мисливську рушницю ТОЗ [NUMBER] , 12 калібру, № [NUMBER] не підтримала. Представник [PERSON] , адвокат Пилипенко Р.Б. в судовому засіданні первісний позов та зустрічну позовну заяву [PERSON] підтримав частково, вимогу [PERSON] про спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] , права власності на гладкоствольну мисливську рушницю ТОЗ [NUMBER] , 12 калібру, № [NUMBER] просив не розглядати. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити з підстав, які вказані у відзиві на її позовну заяву, крім того вказував, що обраний спосіб захисту є неналежним. У судовому засіданні [PERSON] вимоги своєї позовної заяви підтримала повністю вказуючи, що будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] її син купував за власні кошти. Доводи [PERSON] про проведення ремонтів є безпідставними, оскільки вказаний будинок був повністю придатний для проживання та великих ремонтних робіт не потребував. Представник [PERSON] , адвокат Сизько Б.Б. вимоги позовної заяви про визнання недійсними свідоцтв підтримав повністю, вказуючи, що в матеріалах справи наявна заява [PERSON] відповідно до якої остання погоджується з тим, що придбане майно набувається за власні кошти чоловіка та буде особистою його власністю. Нотаріус пересвідчилася в особах, які підписували договори купівлі-продажу та писали заяви і посвідчила відповідні договори. Жодних належних доказів зворотного матеріали справи не містять. Таким чином [PERSON] не має права на 1/2 частину вказаного майна як спільне сумісне майно подружжя, а тому визначення спадкової маси нотаріусом та видання оспорюваних свідоцтв про право на спадщину на спірне майно є неправомірним. Вирішення позовних вимог [PERSON] щодо земельної ділянки та житлового будинку по [ADDRESS] поклав на вирішення суду. Проти задоволення позову [PERSON] про визнання частково недійсними пунктів договорів купівлі-продажу, а також визнання житлового будинку і земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя заперечував посилаючись на заяви [PERSON] від 21.01.2015р., посвідчені нотаріусом Співак М.А. про визнання вказаного майна особистою власністю чоловіка, а також вказував про пропуск [PERSON] строку позовної давності для пред`явлення вказаних вимог. У судовому засіданні відповідач [PERSON] підтримав позовні вимоги [PERSON] , проти задоволення позову [PERSON] щодо будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] заперечував. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вирішення позовних вимог поклав на розсуд суду, при цьому пояснив, що він та [PERSON] у січні 2014 р. домовилися про купівлю-продаж будинку по [ADDRESS] , тоді ж [PERSON] віддав усю домовлену ними суму коштів за будинок. Кому належали ці кошти та джерела їх походження йому не відомо. Договори купівлі-продажу майна оформляли уже в 2015 році, оскільки у [PERSON] були відсутні кошти на оформлення та реєстрацію своїх прав. Будинок був після ремонту у хорошому стані, чи проводив [PERSON] якісь поліпшення після придбання будинку йому не відомо. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона товаришує із [PERSON] та знає, що та проживала в будинку по [ADDRESS] разом із [PERSON] .. Коли вони приходила до [PERSON] , то їм стало відомо, що вони придбали вказаний будинок та здійснювали у ньому ремонт. Обставини придбання будинку, в якому проживали [PERSON] та [PERSON] , їй не відомі. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що він добре знав [PERSON] , вони товаришували, він допомагав йому по господарству. Йому відомо, що [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом із 2014 року. Обставини придбання будинку по [ADDRESS] в якому проживали [PERSON] та [PERSON] , йому не відомі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона товаришує із [PERSON] .. У березні 2014р. [PERSON] та [PERSON] почали проживати у будинку по [ADDRESS] як квартиранти, а потім викупили його, здійснювали ремонти в будинку, доглядали за прибудинковою територією. [PERSON] активно брала участь у ремонтах вказаного будинку який здійснювався за їх спільні кошти. Обставини придбання вказаного будинку їй не відомі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є невісткою [PERSON] , яка з березня 2014 р. почала проживати разом із [PERSON] .. Вони до них приїздили та бачили як виконувався благоустрій будинку по [ADDRESS] . Будинок був придбаний за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] . Їй відомо, що [PERSON] купувала будівельні матеріали, котел для вказаного будинку, здійснювала його ремонт. Із січня 2014 по грудень 2015р. вона постійно проживала у м. Кременчук, при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі коштів [PERSON] присутня не була. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила суду, що вона товаришувала із [PERSON] , вони разом працювали. У березні 2014 р. він познайомив її із [PERSON] , а у січні 2015 року вони повідомили їй, що придбали будинок у якому проживали. [PERSON] сам казав їй, що будинок по [ADDRESS] був придбаний ними обома, з чого вона робить висновок, що будинок був придбаний за їх спільні кошти. Їй відомо, що подружжя [PERSON] після придбання вказаного будинку здійснювали ремонт, про що їй неодноразово розповідав [PERSON] .. Обставини придбання вказаного будинку їй не відомі, ні при укладенні договорів купівлі-продажу та передачі коштів [PERSON] [PERSON] вона присутня не була. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників по справі та їх представників, допитавши свідків, приходить до наступного висновку. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання права власності на 1/3 частину земельної ділянки та 1/12 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, визнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту прав, встановлених цивільним законодавством, є, зокрема, його визнання. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином суд здійснює розгляд позовних вимог [PERSON] щодо спадкування майна свого чоловіка в межах заявлених та підтриманих нею позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається після смерті особи. Відповідно до свідоцтва про смерть (серії [NUMBER] від 06.07.2017 року) [PERSON] помер [INFO] , про що Золотоніським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області зроблено відповідний актовий запис №217. Частиною 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~ статтях 1261-1265\~ цього Кодексу. Нормами ст. 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених\~ статтею 1259\~ цього Кодексу Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на її майно, а оскільки за свого життя останній заповіту не склав, що стверджується даними інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) (№ інформаційної довідки 49439497), що знаходиться в спадковій справі №178/2017, заведеної після смерті [PERSON] , тому спадкування здійснюється у порядку визначеному законом. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з даними свідоцтва про шлюб (серії [NUMBER] від 19.08.2014р.) [PERSON] та [PERSON] 19 серпня 2014 р. зареєстрували шлюб, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Золотоноші реєстраційної служби Золотоніського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області складено відповідний актовий запис за №137. Із витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, № витягу 00020085709 [PERSON] народився [INFO] , а його матір`ю зазначена [PERSON] . Згідно з даними копії свідоцтва про народження [PERSON] (серії [NUMBER] ), останній народився [INFO] , а його батьком зазначений [PERSON] . Отже після\~смерті [PERSON] \~ до першої черги на спадкування за законом увійшли позивач як дружина спадкодавця, відповідачі [PERSON] , як мати спадкодавця та [PERSON] , як син спадкодавця. У відповідності до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Із матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідачі звернулися до нотаріальної контори із відповідними заявами про прийняття спадщини, в наслідок чого була заведена спадкова справа №178/2017. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги, які спадщину у встановленому порядку прийняли, шляхом звернення до нотаріальної контори із відповідними заявами. Отже, виходячи із засад рівності часток спадкового майна та кількості спадкоємців, які прийняли спадщину, остання має бути розподілена між позивачем та відповідачами з урахуванням рівності часток. Постановою державного нотаріуса Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. від 14.05.2018р. позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] [PERSON] відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документа на спадкове майно. Вказаною постановою нотаріуса [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та земельну ділянку, яка розташована по [ADDRESS] . Позивач наполягає, що оригінал правовстановлюючих документів, на вказану земельну ділянку та житловий будинок знаходяться у [PERSON] , оскільки сторони не домовились між собою про поділ окремих видів майна. Відповідно до загальних норм закріплених в ст. 1216 та 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Так згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Зі змісту цієї статті вбачається, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до норм ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається із наданої копії державного акта на право власності на земельну ділянку від 25.07.2005 року, серії ЯА №478001, [PERSON] , на підставі рішення Золотоніської міської ради від 27.11.2003 року за №13-22-24, належить земельна ділянка площею 0.1000 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0041, що розташована по [ADDRESS] , призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Належність вказаної земельної ділянки [PERSON] стверджується також архівним витягом з рішення Золотоніської міської ради від 27.11.2003р., за № 13-22-24. Із вказаного вбачається, що право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку належним чином було оформлено, а вказана обставина ніким із сторін не оспорюється. Доказів недійсності рішення органу місцевого самоврядування, безпідставності видачі вказаних вище правовстановлюючих документів та відсутності права [PERSON] на вказану земельну ділянку матеріали справи не містять. При цьому суд враховує, що згідно з ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. З матеріалів справи вбачається, що спадкодавець [PERSON] за життя отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, а відтак до позивача переходить право власності на дану земельну ділянку у порядку спадкування в межах відповідної частини спадкового майна. Згідно з даними довідки Золотоніського відділку КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 01.06.2018р. за №561, [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.11.200 року за №2522 належить 1/4 частина житлового будинку з прибудовами загальною площею 77.9 кв.м., що знаходиться по [ADDRESS] . Зі змісту ст. 1218 ЦК України вбачається, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Долучені до позовної заяви [PERSON] докази підтверджують належність [PERSON] вказаного майна, а саме земельної ділянки площею 0.1000 га, кадастровий номер 7110400000:05:008:0041, що розташована по [ADDRESS] та 1/4 частина житлового будинку що знаходиться по [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що документи, які підтверджують право власності спадкодавця на вказаний житловий будинок та земельну ділянку у позивача відсутні та ним не надані при зверненні до нотаріуса, позивач позбавлена можливості реалізувати свої майнові права, як спадкоємця, який прийняв спадщину. При цьому суд враховує, що Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованою законом від 17.07.97 №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином, в зв`язку з тим, що оформити свої спадкові права у нотаріальному порядку позивач не має можливості, її права підлягають судовому захисту. У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2019 року у справі № 205/4311/14-ц (провадження № 61-10174св19), зазначено, що визнання права на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, зокрема, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. В оформленні спадкових прав на вказане вище майно відмовлено тільки [PERSON] , яка належним чином прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, а оскільки оригінал правовстановлюючого документа на вказане майно відсутній, а власник помер, вбачається обмеження прав позивача у можливості прийняття та належного розпорядження своїм спадковим майном, а тому, з урахуванням обставини щодо розміру часток спадкового майна, позов [PERSON] в цій частині підлягає до задоволення. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину за законом. [PERSON] у своїй позовній заяві стверджує, що державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтва про право власності, яким посвідчила, що [PERSON] , як дружині померлого [PERSON] належить 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу на земельну ділянку, площею 0,0989га, та житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходяться по [ADDRESS] . Крім того, нотаріусом було видано свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/3 частку з 1/2 частки у праві власності житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS] . Однак нотаріусом не було враховано, що вказане майно по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві особистої приватної власності, що стверджується умовами договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки, а також письмової заяви [PERSON] про згоду на укладення такого договору. Відтак вказані свідоцтва видані з порушенням норм чинного законодавства та порушують права позивача як законного спадкоємця майна [PERSON] , оскільки невірно визначено склад спадкової маси. Заперечуючи проти таких доводів представник [PERSON] , адвокат Пилипенко Р.Б. вказував, що позивачем невірно обраний спосіб захисту прав, при цьому позивач [PERSON] не зверталася із вказаним позовом до нотаріуса, яка видала спірні свідоцтва. Вказане майно було придбано в період перебування [PERSON] та [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, отже на вказане майно поширюється презумпція спільності права власності подружжя на майно, яка у встановленому порядку позивачем [PERSON] не спростована. [PERSON] мала власні кошти та заощадження, отримувала дохід, оскільки була працевлаштована та власними коштами брала участь у придбанні вказаного майна. Про існування таких умов у вказаний договорах купівлі-продажу їй було не відомо, жодних заяв нотаріусу вона не підписувала. Однак, доводи представника відповідача [PERSON] , адвоката Пилипенка Р.Б. спростовуються доказами, які містяться у матеріалах справи. Як встановлено судом вище [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 серпня 2014 року. На виконання ухвали суду від 25.08.2020р. про витребування у нотаріуса копії документів на підставі яких було посвідчено договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А. надано матеріали щодо укладення договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки від 21.01.2015р. Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 21.01.2015р. укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міськрайонного нотаріального округу Співак М.А., зареєстрованого в реєстрі за №63, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, що відчужується за даним договором, розташований у [ADDRESS] . Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що продаж житлового будинку з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами за домовленістю сторін вчиняється за 105 500 гр., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору повністю. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за проданий житловий будинок з прибудовам, надвірними будівлями та спорудами (п. 2.2). При цьому у п. 1.2 вказаного договору купівлі-продажу будинку зазначено, що житловий будинок з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, що відчужується за даним договором придбавається покупцем за власні кошти і в особисту власність. На підставі вказаного договору купівлі-продажу відбулася державна реєстрація прав [PERSON] на вказаний будинок, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №32493318. У матеріалах справи наявна заява [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., зареєстрована в реєстрі за №60, відповідно до якої [PERSON] дає згоду чоловіку [PERSON] на покупку житлового будинку з прибудовами, надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] та погоджується, що придбане майно набувається за його власні кошти і будинок з прибудовам, надвірними будівлями та спорудами буде особистою власністю чоловіка. Аналогічні умови зазначені і у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 21.01.2015р., який посвідчений приватним нотаріусом Золотоніського міськрайонного нотаріального округу Співак М.А., зареєстрованого в реєстрі за №65, відповідно до якого [PERSON] (продавець) продав, а [PERSON] (покупець) купив земельну ділянку, площею 0,0989 га, яка розташована у [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер земельної ділянки - 7110400000:05:008:0053, що передбачено умовами п. 1.1, 1.2, 1.3 та 1.5 договору. Пунктом 2.1 вказаного договору визначено, що продаж земельної ділянки, за домовленістю сторін вчиняється за 24 700 гр., які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану земельну ділянку (п. 2.2). При цьому умовами п. 1.1 вказаного договору купівлі-продажу землі зазначено, що вказана земельна ділянка придбана покупцем за власні кошти та в особисту власність. На підставі вказаного договору купівлі-продажу відбулася державна реєстрація прав [PERSON] на вказану земельну ділянку, що стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень за №32493318. У матеріалах справи наявна заява [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Золотоніського міського нотаріального округу Співак М.А., зареєстрована в реєстрі за №61, відповідно до якої [PERSON] дає згоду чоловіку [PERSON] на покупку земельної ділянки площею 0, 0989 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться по [ADDRESS] та погоджується з тим, що придбане майно набувається за його власні кошти і земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) буде особистою власністю чоловіка. [INFO] [PERSON] помер, що стверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] . 16.04.2018р. державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтво про право власності, яким посвідчила, що [PERSON] яка згідно зі свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 19.08.2014р.. є пережившою дружиною [PERSON] , який помер [INFO] належить 1/2 (одна друга) частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчене цим свідоцтвом, складається з житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, щ знаходиться в [ADDRESS] , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Співак М.А. 21.01.2015 року, реєстр № 63. Окрім того, 16.04.2018р. державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтво про право власності, яким посвідчила, що [PERSON] яка згідно зі свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 19.08.2014р.. є пережившою дружиною [PERSON] який помер [INFO] належить 1/2 (одна друга) частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. Спільне сумісне майно подружжя, право власності на яке в указаній частці посвідчене цим свідоцтвом, складається з земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Співак М.А. 21.01.2015 року, реєстр № 65. 11.05.2018р. державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчила, що на підставі ст.. 1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] на 1/3 частку; його мати [PERSON] на 1/3 частку та його син [PERSON] на 1/3 частку. Спадщина на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частки у праві власності житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель і споруд, що знаходиться по [ADDRESS] , який належав померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Співак М.А. 21.01.2015 року, реєстр № 63. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна видане [PERSON] . Інші 2/3 частки спадкового майна свідоцтва про право на спадщину ще не видані. Окрім того, 11.05.2018р. державний нотаріус Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видала свідоцтво про право на спадщину за законом, яким посвідчила, що на підставі ст.. 1261 ЦК України спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна [PERSON] , який помер [INFO] є його дружина [PERSON] на 1/3 частку; його мати [PERSON] на 1/3 частку та його син [PERSON] на 1/3 частку. Спадщина на яку в указаній частці видано це свідоцтво, складається з 1/2 (однієї другої) частки у праві власності земельної ділянки, загальної площі 0.0989 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та належала померлому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Співак М.А. 21.01.2015 року, реєстр № 65. Свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна видане [PERSON] . Інші 2/3 частки спадкового майна свідоцтва про право на спадщину ще не видані. Таким чином судом встановлено, що не дивлячись на умови договорів купівлі-продажу, які посвідчені приватним нотаріусом Співак М.А. про придбання [PERSON] вказаного будинку і земельної ділянки за власні кошти та в особисту власність, державним нотаріусом Золотоніської міської державної нотаріальної контори Перкалюк С.В. видано [PERSON] свідоцтва, як пережившій дружині [PERSON] , про право власності на 1/2 частка у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу, що вочевидь суперечить умовам вказаних договорів. Згідно\~ із ст. 60 Сімейного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У той же час п. 3 ч. 1\~ст. 57 Сімейного кодексу України\~містить виключення з загального правила та визначає, що майно, набуте одним з подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). При цьому нотаріусом при посвідченні вказаних оспорюваних свідоцтв про право [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку, надвірних будівель та споруд, а також земельної ділянки, не враховано вказані вище виключення, та вочевидь видані свідоцтва виходячи тільки із факту придбання спірного майна в період шлюбу. Статтею 71 Закону України «Про нотаріат»\~(у редакції станом на день видачі [PERSON] свідоцтва) визначено, що у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини. Згідно з підпунктом 4.21 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому\~Наказ Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5\~(далі - Порядок), при\~оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи. Відповідно до п. 1.1 глави 11 Порядку у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Отже, потрібно розрізняти ситуації, коли майно, зареєстроване за одним із подружжя на праві власності, є об`єктом права спільної сумісної власності та коли таке майно є особистою власністю одного із подружжя. Після смерті одного із подружжя відкривається спадщина тільки на майно, яке належало спадкодавцю особисто, відповідно частка іншого із подружжя у об`єкті, який є спільним сумісним майном, не входить до складу спадщини. Той з подружжя, хто є живим, реалізуючи свої права як спадкоємець, має право подати заяву про прийняття спадщини (чи відмови у її прийнятті), а також заяву про видачу свідоцтва про право на частку в спільному майні подружжя. Оскільки умовами вказаних вище договорів купівлі-продажу чітко визначено, що вказане майно придбане за кошти [PERSON] та є його особистою власністю, а [PERSON] надала свої заяви, які посвідчені нотаріально у яких погодилася, що придбане майно набувається за власні кошти її чоловіком та є його особистою власністю, підстави вважати таке майно спільною сумісною власністю подружжя відсутні, що нотаріусом при видачі оспорюваних свідоцтв не враховано. З огляду на вищенаведене, у суду немає правових підстав вважати, що спірні житловий будинок та земельна ділянка набута [PERSON] та [PERSON] спільно під час шлюбу. Це виключає її право на 1/2 частки у такому майні. Доводи представника [PERSON] щодо презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, та необхідності спростування такої презумпції в даному випадку не заслуговують на увагу, оскільки саме набуття права власності на вказаний будинок та земельну ділянку чітко обумовлювалося у договорах купівлі-продажу як особиста власність чоловіка, що придбана за його власні кошти, про що [PERSON] надала свою письмову, нотаріально посвідчену згоду. Таким чином позивачем [PERSON] належними та допустимими доказами спростовано спільність права власності подружжя, а отже і відповідного права на 1/2 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки. У зв`язку із цим, правильним є вимоги позивача про визнання недійсним та скасування свідоцтв про право власності від 16.04.2018 року на 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, які розташовані по [ADDRESS] . В той же час відповідно до ч. 3\~ст. 26\~Закону України"\~Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього\~Закону\~та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Тобто за даною нормою в разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. Таким чином при задоволенні судом вимоги про скасування свідоцтва про право власності на 1/2 частку спірного майна не потребується скасування рішення про державну реєстрацію прав на дане майно, таке право власності припиняється в силу вимог до ч.3\~ст. 26\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~відповідним внесенням змін до Державного реєстру. Зважаючи на те, що видача вказаних свідоцтв про право на 1/2 частку спірного житлового будинку та земельної ділянки вплинуло на розмір спадкової маси вирішенню підлягають і позовні вимоги щодо визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за законом, які видані 11.05.2018р. [PERSON] .. Спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 Цивільного кодексу України виокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Так, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав. Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у Постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року (судова справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчувальний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст.ст. 203, 215-236 ЦК. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. №7). Так, згідно з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 23.09.2020 року в справі № 742/740/17 свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) і від 14 травня 2018 року в справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18). У постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 414/811/17 Касаційний цивільний суд Верховного Суду дійшов висновку про наступне: у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зроблено висновок, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Судом встановлено, що в даному випадку встановлено порушення спадкових прав щодо розміру спадкової маси позивача [PERSON] , що є спадкоємцем за законом після смерті свого сина [PERSON] , яка спадщину у встановленому законом порядку прийняла, оскільки зазначеними вище обставинами встановлено безпідставність видачі свідоцтв про право власності від 16.04.2018 року, на 1/2 частку у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям за час шлюбу. У зв`язку із цим, суд приходить до переконання про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на 1/3 частки у праві власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами та земельної ділянки, загальною площею 0,0989 га, розташованих за адресою: [ADDRESS] , видане [PERSON] . Встановивши такі обставини в ході судового слідства, суд прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають задоволенню, а свідоцтва про право власності та про право на спадщину за законом видані державним нотаріусом на ім`я відповідачки [PERSON] мають бути визнані недійсними та скасовані, як такі, що порушують права та інтереси інших спадкоємців. У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до\~статті 392 ЦК України\~особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~статті 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Таким чином питання щодо визначення часток у праві на спадщину за кожним із спадкоємцем та визнання за спадкоємцями права на спадщину на вказане майно, з урахуванням зміни спадкової маси, судом не вирішується, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. При цьому відповідач [PERSON] не втратила можливість щодо оформлення свого права на спадщину у нотаріальному порядку, але з урахуванням відповідних прав інших спадкоємців однієї черги. Заперечення представника [PERSON] щодо не звернення [PERSON] із вказаним позовом до нотаріуса Перкалюк С.В., яка видавала спірні свідоцтва не заслуговують на увагу, оскільки виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання частково недійсними п. 1.2 договорів купівлі-продажу, а також визнання житлового будинку і земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві, з урахуванням поданих уточнень позовних вимог, стверджує, що в період шлюбу із [PERSON] вони за спільні кошти придбали житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться по [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на його майно, яку прийняла позивач за зустрічним позовом, мати [PERSON] [PERSON] та син [PERSON] від першого шлюбу [PERSON] .. [PERSON] звернулася до суду із позовом про скасування свідоцтв, що були вдані [PERSON] на 1/2 частку вказаного майна у праві спільної сумісної власності подружжя та свідоцтв про право на спадщину із якого вона дізналася поро існування умов договору купівлі-продажу за якими [PERSON] набув права власності на вказане спірне майно хоч і в період шлюбу, однак за особисті кошти та є його особистою власністю. Із такими умовами вона не погоджується вказуючи, що майно набуте в період шлюбу, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності, обставини вказані у договорах купівлі-продажу є непідтвердженими, а майно придбалося в тому числі за її кошти. Посилаючись на викладені вище обставини просить суд визнати недійсними п. 1.1 та 1.2 вказаних договорів купівлі-продажу, визнати вказаний житловий будинок та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд спільною сумісною власністю подружжя, а також визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку та земельної ділянки набутого під час шлюбу та визнати, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на вказане майно становила 1/2 частину. Дослідивши вказані позовні вимоги, з урахуванням обставин, які судом встановлені вище, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка є майно, набуте ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі №711/2302/18. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У силу вимог ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши надані сторонами докази за власним переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, давши їм оцінку в цілому та кожному окремо, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог [PERSON] .. Критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки у разі встановлення цих фактів та визначення зазначених вище критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. З матеріалів справи встановлено, що житловий будинок та земельна ділянка, які є предметом спору, придбані відповідачем у період шлюбу, але в особисту приватну власність та за свої особисті кошти, про що зазначено у вказаних вище договорах купівлі-продажу. Крім того, [PERSON] підписала дві заяви, які посвідчені нотаріально, згідно з якими погодилася з тим, що спірний житловий будинок та земельна ділянка придбані [PERSON] в період шлюбу за його особисті кошти та є його особистою власністю, що не належать до спільного майна подружжя. Суд наголошує,\~що вказані\~обставини засвідчені\~нотаріально у\~встановленому законом\~порядку. З тексту заяв вбачається, що позивач за зустрічним позовом підтвердила та розуміла, що майно набувається її чоловіком в особисту приватну власність за грошові кошти, які належать її чоловіку на праві особистої приватної власності. Вказані заява зареєстровані в реєстрі за № 60 та №61 приватним нотаріусом Золотоніськогот міського нотаріального округу Співак М.А.. Доводи [PERSON] , що вона не ознайомлювалась із вказаними договорами купівлі-продажу чи що вона не підписувала вказані заяви не заслуговують на увагу, оскільки є безпідставними та суперечать письмовим доказам, що містяться в матеріалах справи. Обставин щодо підробки підпису [PERSON] на вказаних заявах, останньою не доведено, матеріали справи не містять відповідних висновків почеркознавчих експертиз, до правоохоронних органів [PERSON] з цього приводу не зверталась. Крім того суд зауважує, що доводи [PERSON] щодо фактично проживання у спірному будинку та отримання нею доходу у вигляді заробітної плати, що стверджується доданими до матеріалів справи доказами не спростовують зазначені вище обставини. Жодним доказом не доведено безпосередню участь [PERSON] у придбанні вказаного майна. Пояснення допитаних у судовому засіданні свідків вказаних обставин не спростовують, адже останні лише ствердили факт спільного проживання позивача за зустрічним позовом із [PERSON] та не повідомили будь-яких обставин щодо придбання вказаного будинку, укладенні договорів купівлі-продажу, визначення їх умов, підписання заяв [PERSON] про згоду, що придбане майно буде особистою власністю чоловіка. Таким чином доводи [PERSON] наведені у зустрічній позовній заяві зводяться до її припущень, які не підтверджені жодними належними та достатніми доказами, а тому не можуть бути прийняті судом. Щодо вимог\~ визнання\~умов договору\~ недійсним,\~суд зауважує,\~що в силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Разом з тим [PERSON] не навела жодних достатніх підстав недійсності оспорюваних умов договору, а тому такі вимоги є безпідставними. За таких обставин [PERSON] не набуває сумісної власності подружжя щодо цього майна. Справжність підпису позивача на даній заяві засвідчено приватним нотаріусом, що не може ставитись під сумнів тільки з підстав незгоди [PERSON] із змістом вказаних заяв. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, оскільки в матеріалах справи наявні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що спірний будинок та земельна ділянка є особистою приватною власністю [PERSON] , що не спростовано позивачем за зустрічним позовом, позов [PERSON] є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Щодо клопотання представника [PERSON] , адвоката Сизька Б.Б. про застосування позовної давності, суд зазначає наступне. В постанові від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15 Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Виходячи з вказаного відсутні підстави для застосування строків позовної давності до вимог, які не підлягають задоволенню по суті. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача. Суд здійснює розподіл витрат по оплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved