Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

08 січня 2024 року до суду звернувся [PERSON] з заявою про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком неповнолітньої доньки. Заявник вказував, що для можливого призначення йому допомоги як особі, що утримує та виховує самостійно неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO], потрібно встановити факт, що має для нього юридичне значення, а саме факт самостійного утримання та виховання ним дитини. Ухвалою суду від 10.01.2024 відкрито провадження в справі та призначено її розгляд у порядку окремого провадження на 01.02.2024. Ухвалою суду від 01.02.2024, враховуючи предмет розгляду вказаної справи, суд залучив як заінтересованих осіб: матір дитини [PERSON] , [INFO] та Відділ соціального забезпечення Кобеляцької міської ради, розгляд справи відклав до 15.02.2024. 15.02.2024 заявник [PERSON] в судовому засіданні свої заявлені вимоги підтримав, прохав задовольнити, зазначив, що не звертався до Відділу соціального забезпечення Кобеляцької міської ради за призначенням йому допомоги як батькові дитини, яку він виховує та утримує самостійно, а рішення суду про встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком неповнолітньої доньки йому потрібне у разі відмови у призначенні допомоги. Представник заінтересованої особи Відділу соціального забезпечення Кобеляцької міської ради Білаш О. А. в судовому засіданні пояснила, що заявник [PERSON] за призначенням йому допомоги на дитину як батькові, який самостійно утримує та виховує свою неповнолітню доньку [PERSON] до Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Кобеляцької міської ради не звертався, жодного рішення про відмову у наданні будь-якої допомоги йому як батькові не виносилось. При ухваленні рішення покладалася на розсуд суду. Представник заінтересованої особи - начальник [INFO] [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. При ухваленні рішення покладалася на розсуд суду. Інші учасники процесу до суду не з`явилися. Заява обґрунтована тим, що 20.06.2015 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, а рішенням Кобеляцького районного суду Полтавської області від 12.07.2021 вказаний шлюб розірвано (а.с.8-9). Від шлюбних відносин [INFO] у заявника та [PERSON] народилася донька [PERSON] (а.с.7). Згідно з нотаріально посвідченим договором, укладеним між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 04.06.2021, місце проживання неповнолітньої [PERSON] визначено за місцем реєстрації заявника, а саме [ADDRESS] ( а.с.10-11). З лютого 2022 року і до теперішнього часу заявник самостійно виховує та утримує доньку [PERSON] , [INFO]., оскільки її мати [PERSON] залишила місце свого проживання і виїхала в невідомому напрямку (а.с. 12,13,14). Заявник стверджує, що встановлення юридичного факту самостійного утримання та виховання ним доньки необхідно йому для захисту її прав та інтересів для подальшого оформлення допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків, і оскільки іншим чином встановити факт, що він самостійно здійснює ці дії без участі матері, чинним законодавством не передбачено. Суд, заслухавши сторони, розглянувши та дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Частина перша ст. 16 Цивільного кодексу України гарантує кожній особі право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті наведено спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який не є вичерпним. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження -це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частинами першою та другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Можна зробити висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Саме такі правові висновки зробила Велика Палата Верховного Суду у справі № 320/948/18 (постанова від 10.04.2019). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 150 Сімейного кодексу України (СК України) батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Статтею 151 СК України визначено права батьків щодо виховання дитини. Стаття 154 СК України закріплює перелік прав батьків по захисту дитини, а саме: батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. За ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо ж мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Як вбачається з матеріалів справи місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] визначено за згодою її батьків, як це передбачено ч. 1 ст. 160 СК України. Такий факт не оспорювався жодним з учасників справи справи. З питань виховання дитини між батьками неврегульовані чи спірні питання також не виникають. Обидва погодилися на те, що донька буде проживати та перебувати на утриманні батька. Між тим заявник просив суд встановити факт: 1) самостійного виховання ним дитини як батьком; 2) перебування дитини на його утриманні. Суд дійшов висновку, що заявник звернувся до суду з метою закріплення фактів, які ніким не оспорюються та не ставляться під сумнів. Метою такого звернення до суду зазначив необхідність: захисту прав та інтересів дитини, своїх прав та прав її матері; отримання права для подальшого оформлення допомоги на дитину, яка виховується тільки одним із батьків. Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого зазначити мету встановлення факту. До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення. На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Суд у цій справі не встановив факт порушення особистих прав заявника, які б підлягали захисту у судовому порядку в обраний ним спосіб, та необхідність, дійсну мету встановлення (підтвердження) судом фактів, про які просив заявник. Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу суддів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. На думку суду, встановлення фактів виховання дитини батьком та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено у заяві, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька, про які він зазначив у заяві. Іншими словами, встановлення фактів з тією метою, що зазначена у заяві, не має юридичного значення для заявника, враховує те, що [PERSON] навіть не звертався до уповноваженого органу з заявою про призначення йому допомоги та не отримував відмови у призначенні будь-якої допомоги, як батькові, що самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину, про що він сам наголосив у судовому засіданні, а представник Відділу соціального забезпечення Кобеляцької міської ради це підтвердила. Крім того, факт проживання дитини разом з батьком беззаперечно підтверджується доказами, наданими заявником. Той факт, що мати дитини проживає окремо, не знімає з неї обов`язок брати участь у вихованні дитини, та не свідчить про те, що батько виховує та утримує дитину самостійно, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. Крім того, за відсутності спору між батьками з питань виховання дитини, батьки не позбавленні права укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини у порядку ст. 157 СК України. Утримання дитини батьком є законним обов`язком та не потребує встановленню судом з тією метою, про яку зазначив заявник. Непереконливими є також аргументи заявника щодо потреби у встановленні таких фактів з метою захисту прав та інтересів дитини, своїх прав та прав матері дитини; отримання права на отримання допомоги батьком, оскільки [PERSON] як батько дитини та її законний представник відповідно до Закону має право без спеціальних на те повноважень та без рішення суду звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, громадських організацій, будь-яких підприємств, установ та організацій, у тому числі дошкільних чи шкільних навчальних закладів за захистом прав та інтересів дитини та з будь-яких питань. Необхідність звільнення матері дитини від деяких обов`язків, пов`язаних з доглядом за дитиною і отримання більше можливостей для працевлаштування або здійснення інших видів діяльності, не є легітимною метою встановлення фактів, про які просив заявник, та їх не можна вважати юридичними наслідками, які породжують ті факти, про встановлення яких заявник просив суд. Щодо отримання пільг, виплат на дитину, то заявником не надано жодного доказу про відмову йому в отриманні певних виплат чи наданні пільг, пов`язаних саме зі самостійним утриманням, вихованням дитини. Такі підстави (мета) для встановлення фактів у порядку окремого судового провадження є недоведеними. Суд вважає, що факти, які просив установити заявник, не породжують юридичні наслідки, не мають юридичне значення, тобто від них не залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника. З цих підстав суд відмовляє у задоволенні заяви повністю. За ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення у порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. На підставі внаведеного вище,

Outcome: dismissed