Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 21.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. за реєстровим №4796 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з неї на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» заборгованість за кредитним договором в сумі 77315 грн. 36 коп. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О. від 11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження №63565788 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса. Заперечуючи щодо правомірності вчинення виконавчого напису, позивачка посилалась на те, що нотаріус не мав права вчиняти виконавчий напис щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, який нотаріально не посвідчувався. Також зазначила, що заборгованість за кредитним договором не є безспірною; що відповідачем попередньо не було направлено їй вимогу про усунення порушення зобов`язань. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила визнати виконавчий напис, вчинений 21.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. за реєстровим №4796, таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь безпідставно стягнуті за виконавчим написом кошти в сумі 15058 грн. 96 коп. та понесені по справі судові витрати. Ухвалою Красногвардійського районного м.Дніпропетровська від 19.09.2023 року справу було передано за підсудністю до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 13.10.2023 року позов було прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено останню до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.11.2023 року було задоволено заяву представника позивачки про забезпечення позову. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~В призначене судове засідання позивачка та її представник не з`явилась. В поданій разом із позовом заяві представник позивачки просив розглянути справу без участі позивачки та її представника. \~ \~ \~ \~Треті особи за викликами до суду повторно не з`явились, про поважність причин своєї неявки не повідомили, заяв по суті справи не надали. Відповідач явку свого представника також не забезпечив. Проте, подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи подану представником позивачки заяву, повторну неявку представника відповідача та третіх осіб, надання відповідачем відзиву на позов, суд, з урахуванням положень ст.ст.211,223,247 ЦПК України, визнав за можливе провести подальший розгляд справи за відсутності учасників, на підставі наявних матеріалів справи та без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Перевіривши доводи, викладені в позовній заяві та відзиві відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. \~ \~ \~ \~Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 31.01.2018 року між ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц» та [PERSON] було укладено кредитний договір №089087, відповідно до умов якого останній було надано кредит в сумі 2000 грн., зі строком повернення разом із процентами не пізніше 14.02.2018 року. 21.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. за реєстровим №4796 було вчинено виконавчий напис, за яким запропоновано стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №089087 від 31.01.2018 року в сумі 76315 грн. 36 коп. та за вчинення виконавчого напису 1000 грн., а всього 77315 грн. 36 коп. на користь ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ», як правонаступника ТОВ «Кредитна установа «Кредит Комерц». Статтею 18 ЦК України встановлено, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених\~законом. Відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення\~грошових сум\~або витребування\~від боржника\~майна нотаріуси\~вчиняють виконавчі\~написи на\~документах,\~що встановлюють\~заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат» н отаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно пп.1.1.,1.2 п.1 глави 16 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (далі Порядок), встановлено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пп.2.1 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про\~найменування і\~місце проживання\~або місцезнаходження\~стягувача та\~боржника; дата\~і місце\~народження боржника\~-\~фізичної особи,\~місце його\~роботи; номери\~рахунків у\~банках,\~кредитних установах,\~код за\~ЄДРПОУ для\~юридичної особи; строк,\~за який\~має провадитися\~стягнення; інформація\~щодо суми,\~яка підлягає\~стягненню,\~або предметів,\~що підлягатимуть\~витребуванню,\~включаючи пеню,\~штрафи,\~проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. Згідно пп.2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Підпунктом 3.1 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку встановлено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені\~Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 (пп.3.2 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у\~Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 (пп.3.5 п.3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений пп.2.3 п.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною - стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. З урахуванням приписів ст.ст.15,16,18 ЦК України, ст.ст.50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Відповідно \~до п.1 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 (далі Перелік), передбачено стягнення заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пунктом 2 вказаного Переліку було встановлено, що для одержання\~виконавчого напису\~за кредитними\~договорами,\~за якими\~боржниками допущено\~прострочення платежів\~за зобов`язаннями,\~додаються: а)\~оригінал кредитного\~договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Зазначений Перелік було доповнено пунктом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» постановою Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 «Про внесення Змін, що вносяться до Переліку документів, за яких стягнення заборгованості провадиться в безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Поряд з цим, відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа №826/20084/14), яка залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, було визнано нечинною та незаконною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662 в частині, зокрема, п.2 змін, що вносяться до Переліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172. Таким чином, на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису п.2 «Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, втратив законну силу внаслідок визнання судовим рішенням нечинною та незаконною постанови Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року №662, а тому нотаріус мав право вчиняти виконавчий напис лише про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами. Разом із тим, як вбачається з кредитного договору №089087 від 31.01.2018 року, останній нотаріально не посвідчувався, що свідчить про вчинення виконавчого напису про стягнення заборгованості за цим договором за відсутності передбачених законом підстав. Крім того, суд враховує, що під час розгляду справи стороною відповідача на спростування позовних вимог та не надано доказів щодо попереднього направлення позивачці та отримання нею письмової вимоги щодо усунення порушень та погашення заборгованості за кредитним договором до звернення із заявою про вчинення виконавчого напису, надання такої вимоги нотаріусу разом із відповідною заявою. Не надано доказів набуття права вимоги за кредитним договором; наявності заборгованості за договором, її розміру та періоду виникнення. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою позикодавцю в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 ч.1 ст.1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти та обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі правові висновки узгоджуються з позицією Великої палати Верховного Суду, висловленою у постановах від 28.03.2018 року у справі №14-10цс18, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18). Згідно п.1.3 кредитного договору №089087 від 31.01.2018 року вбачається, що кредит надався строком на 15 днів, із поверненням позичальником кредиту разом із процентами не пізніше 14.02.2018 року. Доказів тому, що строк користування кредитом продовжувався відповідно до умов п.1.7 договору, відповідачем не надано. З оспорюваного виконавчого напису вбачається, що стягнення заборгованості за кредитним договором проведено за період з 29.11.2018 року по 11.03.2020 року, а стягнута заборгованість в сумі 76315 грн. 36 коп. включає заборгованість за тілом кредиту в сумі 2000 грн., за процентами в сумі 74315 грн. 36 коп. Вказане свідчить про те, що за виконавчим написом стягнуто проценти за користування кредитом, які нараховані поза межами строку кредитування, що в свою чергу свідчить про те, що стягнута за виконавчим написом заборгованість не є безспірною. З урахуванням\~наведеного,\~суд приходить\~до висновку\~про вчинення\~виконавчого напису\~без дотримання\~вимог ст.88\~Закону України\~«Про нотаріат»\~пп.2.3,3.1\~п.2\~глави 16\~розділу ІІ\~«Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України,\~затвердженого наказом\~Міністерства юстиції\~України №296/5\~від 22.02.2012\~року,\~«Переліку документів,\~за якими\~стягнення заборгованості\~провадиться у\~безспірному порядку\~на підставі\~виконавчих написів\~нотаріусів»,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України від\~29.06.1999\~року №1172, за відсутності передбачених для цього законних підстав. В зв`язку з цим, позов слід задовольнити та визнати виконавчий напис, вчинений 21.10.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. за реєстровим №47967, таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. \~ \~ \~ \~За правовою природою конструкція зобов`язання, що виникає з безпідставного набуття майна (безпідставного збагачення), є формою реалізації охоронного правовідношення та виконує компенсаторну функцію. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення є протилежністю до зобов`язання з правочинів (договорів). Правочин, зокрема договір, як належна правова підстава встановлює зобов`язання з передання речі, виконання робіт (надання послуги), сплати коштів. Відповідно, за відсутності (або у подальшому відпадіння) правової підстави в особи виникає зобов`язання повернути те, що було отримано безпідставно (кондикція). Отримання майна, набутого без підстави, призводить до реституційного ефекту, прямо протилежного тому, що передбачено договором. Загальною ознакою кондикції є відсутність (або відпадіння у подальшому) правової підстави для утримання майна, набутого особою, до якої потерпілий звертається з кондикційним позовом. Зі змісту ст.1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. \~ \~ \~ \~Результат аналізу ст.1212 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі. Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків, коли підстави набуття (збереження) відпали, може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів). Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, вимагає установлення абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно набула майно в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути таке майно цій особі на підставі статті 1212 ЦК України. Будь-яке набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на отримання майна за рахунок потерпілого, або у разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося. Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до ст.1212 ЦК України у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов?язаний зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду. \~ \~ \~ \~Відповідні висновки наведені в постановах Верховного Суду від 08.09.2021 року у справі №201/6498/20, від 06.03.2019 року у справі №910/1531/18, від 28.01.2020 року у справі №910/16664/18. \~ \~ \~ \~Таким чином,\~оскільки виконавчий\~напис,\~вчинений 21.10.2020\~року за\~реєстровим №4796 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю., даним рішенням визнано таким, що не підлягає виконанню, відпали правові підстави набуття відповідачем грошових коштів, стягнутих на його користь з позивачки в рамках виконавчого провадження та останні підлягають поверненню позивачці відповідно до ст.1212 ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що виконавчий напис від 21.10.2020 року було пред`явлено для примусового виконання до приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Русецької О.О., постановою якої від 11.11.2020 року було відкрито виконавче провадження №63565788 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса. Постановою приватного виконавця від 18.08.2023 року було звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Згідно довідки приватного виконавця Русецької О.О. від 06.02.2024 року вбачається, що в рамках виконавчого провадження №63565788 з доходів боржника [PERSON] було стягнуто кошти в сумі 29062 грн. 40 коп., які було розподілено наступним чином: 569 грн. віднесено на витрати виконавчого провадження, 2590 грн. 31 коп. на основну винагороду приватного виконавця, 25903 грн. 09 коп. перераховано стягувачу. В своєму позові позивачка просила стягнути з відповідача на її користь стягнуті за виконавчим написом кошти в сумі 15058 грн. 96 коп. В зв`язку із цим, розглядаючи справу у відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, відповідні позовні вимоги також слід задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивачки стягнуті в рамках виконавчого провадження за виконавчим написом кошти в сумі 15058 грн. 96 коп. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір в сумі 2147 грн. 20 коп. (по 1073 грн. 60 коп. за кожну з двох задоволених позовних вимог), а також судовий збір в сумі 536 грн. 80 коп. за задоволену заяву про забезпечення позову, всього стягнувши судовий збір в сумі 2684 грн. \~ \~ \~ \~ Згідно ч.ч.1,3 ст.133 ЦПК України судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~до яких\~віднесено і\~витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою ст.137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, згідно з ч.6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат». Згідно ст.19 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~видами адвокатської діяльності є, зокрема надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом. Пунктом 3.2\~рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року №23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. З викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16). Згідно ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Згідно з висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зробленим у постанові від 06.03.2019 року у справі №922/1163/18, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ст.30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»\~. В своєму позові позивачка просила стягнути з відповідача понесені витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подавалась до суду представником позивачки адвокатом Карлаш І.А., що діяв на підставі договору про надання правової допомоги від 08.09.2023 року та виданого на його підставі ордеру від 08.09.2023 року. Згідно п.4 договору від 08.09.2023 року вбачається, що гонорар адвоката за погодженням сторін було визначено у фіксованому розмірі в сумі 4500 грн. Також 08.09.2023 року сторонами договору було складено та підписано акт приймання-передачі правової допомоги у вигляді складання та подання до суду позовної заяви. Відповідно до квитанції від 11.09.2023 року позивачкою було сплачено кошти за надані послуги в сумі 4500 грн. У поданому разом із відзивом клопотання про зменшення витрат на правову допомогу відповідач посилався на те, що дана справа не є складною, призначалась до розгляду в спрощеному позовному провадженні, по даній категорії справи вже є сформована судова практика та затрати часу та професійних навичок представника не потребувало значних зусиль. В зв`язку із цим, заявлені витрати на правову допомогу не відповідають критеріям їх реальності та розумності. Посилаючись на вказані обставини відповідач просив відмовити позивачці в стягненні витрат на правову допомогу. Суд враховує, що подана представником позивачки позовна заява складає дев`ять сторінок, містить в собі посилання на норми права, судову практику та висновки Верховного Суду. Під час підготовки для звернення до суду адвокатом готувались та направлялись адвокатські запити щодо витребування пов`язаних зі справою документів. Також суд враховує, що предметом позовних вимог є визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису про стягнення з позивачки на користь відповідача коштів в сумі 77315 грн. 36 коп., а також про стягнення коштів в сумі 15058 грн. 96 коп., що були безпідставно стягнуті з позивачки на користь відповідача в рамках виконавчого провадження за оспорюваним виконавчим написом нотаріуса. Таким чином, суд вважає, що факт надання послуг на правову допомогу доведений стороною позивачки належними та допустимими доказами, їх вартість відповідає обсягу та виду наданих послуг; складності справи, з урахуванням характеру спірних правовідносин, значенню справи для позивачки, є співмірними із ціною позову та відповідають принципам розумності та справедливості. В зв`язку з цим, з відповідача на користь позивачки також слід стягнути витрати на правову допомогу в сумі 4500 грн., а всього, з урахуванням стягнутого судового збору в сумі 2684 грн., стягнути судові витрати в сумі 7184 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved