Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

Адвокат Щеглов Д.С. звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області в інтересах [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , третя особа: Служба у справах дітей Оскільської сільської ради. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19 квітня 2021 року по справі відкрито загальне позовне провадження. 25 травня 2021 року представник відповідача - адвокат Лещенко С.В. надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, зазначивши, що заборгованість відповідача по сплаті аліментів утворилася з причин перебування останнього на роботі в Польщі. Станом на день подання відзиву заборгованість по аліментам частково погашена. Крім того, заперечував факт зловживання своїм довірителем алкогольними напоями, акцентувавши увагу на відсутності у позивача доказів з приводу зазначеного. Адвокат посилався на положення Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30 березня 2007 року, згідно з якими позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який суд може застосувати у виключних випадках, з наданням пріоритету інтересам дітей. Представник відповідача надав суду документи на підтвердження позитивної характеристики його довірителя за місцем проживання. 14 червня 2021 року представник позивача надав суду відповідь на відзив, в якому підтримав позов та просив задовольнити. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 22 червня 2021 року об`єднано в одне провадження матеріали цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав зі справою за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Оскільської сільської ради, про визначення місця проживання дітей. 12 липня 2021 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визначення місця проживання дітей, в якій просив визначити місце проживання дітей разом з ним за адресою: [ADDRESS] . 04 жовтня 2021 року Оскільська сільська рада за підписом голови Оскільського сільського голови направила до суду висновок комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Оскільської сільської ради про доцільність / недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його дітей. Відповідно до вказаного висновку орган опіки та піклування Оскільської сільської ради вважає недоцільним позбавляти відповідача (позивача за зустрічним позовом) батьківських прав. Справу просили розглянути без участі третьої особи. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 25 листопада 2021 року об`єднану цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, та зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей призначено до судового розгляду. Відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану, рішенням Вищої ради правосуддя від 20 квітня 2023 року № 399/0/15-23 з 01 травня 2023 року змінено територіальну підсудність судових справ Ізюмського міськрайонного суду Харківської області на Дзержинський районний суд м. Харкова. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 червня 2023 року матеріали заяви надійшли у провадження судді Дзержинського районного суду м. Харкова Аркатової К.В., фактично передані судді 13.06.2023 року та прийняті до провадження ухвалою суду від 27 червня 2023 року. 18 вересня 2023 року представник позивача з використанням електронного сервісу «Електронний суд» подав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача (відповідача за зустрічним позовом) [PERSON] та її представника, позов підтримав, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) [PERSON] до суду не прибув, про дату, час та місце розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Технічна фіксація судового розгляду не здійснювалась на підставі положень статті 247 ЦПК України. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши її доказами, врахувавши позиції сторін, дійшов наступних висновків. Щодо позовної вимоги про позбавлення відповідача (позивача за зустрічним позовом) батьківських прав. Позов мотивований тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, у зв`язку з чим утворилися умови, які шкодять інтересам дітей. Представник позивача посилається на заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів, на відсутність спілкування батька з дітьми, крім того, зазначає про зловживання відповідачем алкогольними напоями та відсутності стабільної роботи. [PERSON] вказує на небажання [PERSON] належно виховувати дітей, створювати здорову атмосферу, фізичний, духовний, моральний розвиток та надавати належний доступу до культурних та моральних цінностей. Акцентує увагу на наявності заборгованості відповідача по сплаті аліментів та зловживання останнім алкогольними напоями. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). [PERSON] зазначає, що відповідач не піклується про навчання своїх дітей - [PERSON] та [PERSON] , фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, аліменти на утримання дитини не сплачує, не займається підготовкою синів до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, не займається їх лікуванням, не створює умови для отримання ними освіти, зловживає алкогольними напоями. Судом взято до уваги наданий відповідачем [PERSON] у відзиві висновок органу опіки та піклування - Оскільської сільської ради про доцільність/недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно синів [PERSON] та [PERSON] від 04 жовтня 2021 року, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавляти відповідача батьківських прав, враховуючи пріоритетність інтересів дітей. Суд вважає вказаний вище доказ належним та допустимим щодо предмета доказування. Доказів на підтвердження доцільності позбавлення відповідача батьківських прав [PERSON] суду не надала. Крім того, судом прийнято та враховано в якості належного допустимого доказу надану відповідачем характеристику Бражківського старостинського округу Оскільської сільської ради від 21 квітня 2021 року, відповідно до якої будь-яких скарг, нарікань на адресу [PERSON] не надходило. У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017). Суд акцентує увагу, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили, що відповідач не виконує аліментні зобов`язання, або ухиляється від їх сплати. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 згаданої вище постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням ї характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України, може бути лише вина поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем відносно дитини в матеріалах справи відсутні. Пунктом 18 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка [PERSON] відносно дитей є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Також, ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 243/13192/19-ц вказав на відсутність підстав для позбавлення батька батьківських прав, оскільки він, в силу своїх можливостей, намагається піклуватися про дітей. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 753/2025/19 вказав, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Факт заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав свідчить про інтерес матері до дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав відносно дітей не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів [PERSON] та [PERSON] шляхом позбавлення батька стосовно дітей батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення ним від виконання батьківських обов`язків або про порушення відповідачем прав дітей. Крім того, суд акцентує увагу на недоведеності позивачем аргументів стосовно зловживання відповідачем алкогольними напоями будь-якими належними допустимими доказами, або відповідним висновком лікаря нарколога. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у задоволенні позовної вимоги про позбавлення [PERSON] батьківських обов`язків відмовити. Щодо зустрічних вимог сторін про визначення місця проживання дітей. Згідно зі ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 квітня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу за обоюдною згодою [PERSON] та [PERSON] діти залишились проживати разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За змістом статті 32 ЦК України неповнолітньою особою є дитина віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. У відповідності до ч.3 статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно з частиною першою статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд зазначає, що з матеріалів справи, наданих доказів, не вбачається, що між батьками існує стійкий конфлікт щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дітей та їх реалізації - щодо визначення місця проживання дітей. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Судом не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання синів з батьком або матір`ю буде мати більш позитивний вплив на них. За таких обставин, суд вважає за доцільне врахувати інтереси дітей, та не позбавляти їх права проживати в атмосфері любові, турботи, захисту, не визначаючи місце проживання окремо з кимось з батьків. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed