Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

06.09.2023 року позивач звернувся до суду позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просив суд: поділити майно, нажите [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в період шлюбу, який було зареєстровано 18.09.1999р. Новоселівською сільською радою Котовського району Одеської області, актовий запис №09, наступним чином: - визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] 7/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , приданих за договором купівлі-продажу, серія та номер: Н-1054, виданим 18.05.2001р. Одеською універсальною товарною біржею «ЦЕНТР». Загальна площа квартири 295,5 кв.м., житлова площа 196 кв.м., складається в цілому з дванадцяти житлових кімнат. - визнати особистою приватною власністю [PERSON] , [INFO] 8/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , придбаних за договором купівлі-продажу, серія та номер: Н-1096, виданим 27.06.2001р. Одеською універсальною товарною біржею «ЦЕНТР». Загальна площа квартири 295,5 кв.М., житлова площа 196 кв.м., складається в цілому з дванадцяти житлових кімнат. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.09.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче провадження. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.10.2023 року підготовче провадження у справі закрито та призначено слухання справи по суті. Учасники справи у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час, місце розгляду справи належним чином та своєчасно. Позивач подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити, розглядати справу без його особистої участі. Відповідачка подала до суду заяву, в якій зазначала, що позовні вимоги визнає, та просила розглядати справу без її особистої участі. Згідно з\~ч.\~4\~ст.\~206\~ЦПК України,\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне. Судом встановлено, що з 18.09.1999 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. Шлюб зареєстровано Новоселівською сільською радою Котовського району Одеської області, актовий запис №09. До Малиновського районного суду м. Одеси мною подано позов про розірвання шлюбу з відповідачкою. Судом встановлено, що в період шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: Н-1054, виданим 18.05.2001 року Одеською універсальною товарною біржею «ЦЕНТР», позивач придбав 7/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири 295,5 кв.м., житлова площа 196 кв.м., складається в цілому з дванадцяти житлових кімнат. Вартість 7/100 часток квартири становить 182843 грн., що еквівалентно 5000 доларам США. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.08.2020 р., реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 1210935951101, номер запису про право власності: 37806760. Відповідачка в період шлюбу придбала, відповідно до договору купівлі-продажу, серія та номер: Н-1096, виданим 27.06.2001 р. Одеською універсальною товарною біржею «ЦЕНТР», придбала 8/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири 295,5 кв.м., житлова площа 196 кв.м., складається в цілому з дванадцяти житлових кімнат. Вартість 8/100 часток квартири становить 208441 грн., що еквівалентно 5700 доларам США. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.08.2020р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1210935951101, номер запису про право власності: 37805732. Також, судом встановлено, що в період шлюбу, відповідачка, відповідно до договору дарування частки квартири, серія та номер: 262, виданим 14.04.2017 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Демидовим С.С., придбала 8/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири 295,5 кв.м., житлова площа 196 кв.м., складається в цілому з дванадцяти житлових кімнат. Право власності було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.04.2017 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1210935951101, номер запису про право власності: 19999726. Судом встановлено, що подаровані відповідачці 8/100 часток квартири за адресою: [ADDRESS] , відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 57 СК України, є її особистою приватною власністю. Даний факт доказуванню не підлягає, у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, оскільки обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, як встановлено ст. 60 СК України. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);мета придбання майна. Оскільки у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними, спростувати цю презумпцію зобов`язана сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і це є її процесуальним обов`язком. Статтею 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як закріплено ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також, відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно п. 30 постанови №\~11\~від 21.12.2007\~року «Про\~практику застосування\~судами при\~розгляді справ\~про право\~на шлюб,\~розірвання шлюбу,\~визнання його\~недійсним та\~поділ спільного\~майна подружжя» під час вирішення спору про поділ майна подружжя інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, мають враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі якщо суд не відступив від засади рівності часток. Згідно до ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Суд враховує під час розгляду справи рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61\~СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), та звертає увагу відповідача, що незалежно від того який проміжок часу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, чи один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Предмет спору це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. За загальним правилом, позов має пред`являтися до суду позивачем, тобто особою, яка має право вимоги за позовом, оскільки саме її права, свободи та інтереси порушені, оспорюються або невизнані та до відповідача - особи, яка повинна відповідати за позовом. Таке процесуальне право та обов`язок позивача та відповідача бути належним суб`єктом цивільних процесуальних відносин зумовлено матеріально - правовими відносинами, учасниками яких вони є. Сторони у цивільному процесі є носіями суб`єктивних прав та обов`язків, які складають зміст матеріально-правових відносин. Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу позивача, що він не наділений повноваженнями заявляти позовні вимоги, які стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачки, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог що стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачки, тобто позивач не може заявляти позовну вимогу в інтересах відповідачки, а саме: визнати особистою\~приватною власністю\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~8/100\~часток квартири\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~придбаних за\~договором купівлі-продажу,\~серія та\~номер:\~Н-1096,\~виданим 27.06.2001р.\~Одеською універсальною\~товарною біржею\~«ЦЕНТР».\~Загальна площа\~квартири 295,5\~кв.м.,\~житлова площа\~196\~кв.м.,\~складається в\~цілому з\~дванадцяти житлових\~кімнат. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії", заява N 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі "Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії", заява N 76943/11, § 123). Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Згідно ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до п. 11 Постанови пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Судом встановлено, що відповідачка визнала позов повністю, що підтверджується заявою. Згідно даної заяви відповідачці наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Визнання позову це розпорядницька дія відповідача, його згода на задоволення заявлених позовних вимог, спрямована на закінчення розгляду судом заявленої вимоги шляхом винесення рішення про її задоволення. Визнання позову є розпорядницькою дією відповідача і означає безумовну згоду з вимогами позивача та з винесенням судом рішення на користь позивача незалежно від наявності і доведеності фактів, що входять у підставу позову. Визнання факту є різновидом пояснень відповідача як засобу доказування і спрямоване на підтвердження наявності певної обставини, доказування якої згідно з правилами про розподіл тягаря доказування покладається на позивача. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.

Outcome: partial