Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: [PERSON] звернулася до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до малолітньої [PERSON] , в інтересах якої діє [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: служба у справах дітей Червонослобідської територіальної громади про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, з подальшим зняттям цієї особи з реєстрації місця проживання. Позов мотивовано тим, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У даному будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] , [INFO] не проживає в даному будинку понад три роки, оскільки фактично проживає зі своєю матірю [PERSON] в м. Дніпро. Конкретної адреси позивачу невідомо. Жодними даними щодо [PERSON] та [PERSON] позивач не володіє. Перешкод у користуванні приміщенням позивач не чинила. Факт реєстрації [PERSON] в житловому будинку порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, так як вона позбавлена можливості оформити субсидію. Позивач зверталась до [PERSON] з проханням зняти з реєстрації [PERSON] в добровільному порядку, однак [PERSON] проігнорувала її прохання. [PERSON] вважає, що [PERSON] втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , у звязку з відсутністю за місцем реєстрації понад три роки без поважної причини. Позивач просила суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , та подальшим зняттям цієї особи з реєстрації місця проживання. У судовому засіданні позивач підтримала вимоги позовної заяви та просила їх задоволити. Відповідач та її представник у судове засідання не з`явились, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлялись в порядку ст. 11 ст. 128 ЦПК України, а тому є можливість проводити розгляд справи відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, без участі належно повідомлених сторін. Відзиву на позовну заяву від відповідача не надійшло. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 19.10.2023 року позовна заява залишена без руху. 23.11.2023 року позивачем подано заяву про виклик свідків. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 29.11.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження. 26.12.2023 року від служби у справах дітей виконавчого комітету Червонослобідської сільської ради надійшло клопотання про проведення судових засідань без представника служби. У вирішенні питання покладаються на розсуд суду. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 16.01.2024 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті. У підготовчому засіданні позивач відмовилась від своєї заяви про виклик свідків. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Суд визнає недопустимим доказом письмову заяву [PERSON] щодо надання згоди на зняття з реєстрації своєї доньки [PERSON] , оскільки дана заява не посвідчена в установленому законом порядку та порушує принцип безпосередності дослідження доказів. [PERSON] на підставі договору дарування жилого будинку від 12.08.2004 року належить на праві власності жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Право власності на домоволодіння зареєстроване за [PERSON] 18.08.2004 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. З акту обстеження житлово-побутових умов заявника [PERSON] від 27.09.2023 року вбачається, що комісією в ході обстеження будинку [ADDRESS] виявлено, що [PERSON] , 2016 р.н. зі слів власниці та сусідів, за даною адресою, а саме: [ADDRESS] , зареєстрована, але не проживає з квітня 2020 року. Акт не засвідчено головою сільської ради. Згідно витягу №660/02-34, складеного виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради, у [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Норми права, що підлягають застосуванню: Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема - припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Суд, заслухавши позивача, дослідивши надані позивачем докази у їх сукупності та повноті, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, малолітня [PERSON] , [INFO] , не може самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт її непроживання у спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Згідно ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. З матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] є онукою позивача [PERSON] , зокрема: [PERSON] , який зареєстрований у спірному будинку - є батьком [PERSON] . Тобто малолітня [PERSON] зареєстрована за місцем проживання свого батька, який має рівні з матірю права та обовязки щодо забезпечення права дитини на користування житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня [PERSON] набула право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, судовий збір слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed