Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

18.10.2023 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Вимоги про поділ майна виділені в самостійне провадження. Заява про зміну предмету позову зареєстрована 15.01.2024 року (а.с. 70-77). Позов мотивований тим, що з 07.02.1997 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду від 20.11.2023 року шлюб був розірваний. До переліку майна, придбаного під час шлюбу, входить: квартира [ADDRESS] , зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] ; транспортні засоби Opel Kadett, 1987 р.в., об`єм двигуна 1399 см куб, дата реєстрації 14.04.2006 року; Skoda Favorit , 1990 р.в., об`єм двигуна 1289 см куб, дата реєстрації 06.01.1998 року; Volkswagen Polo, 2002 року випуску, об`єм двигуна 1198 см куб, дата реєстрації 12.03.2019 року. Автомобілі OpelKadett, 1987 р.в., та SkodaFavorit , 1990 р.в., були відчужені третім особам. Автомобіль Volkswagen Polo, 2002 року випуску, відповідач використовує для власних потреб. Згідно звіту про оцінку майна, ринкова вартість цього автомобіля становить 135 086 грн. Оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, але фактично квартира знаходиться в користуванні позивача, автомобіль Volkswagen Polo, 2002 року випуску - в користуванні відповідача і сторони не можуть дійти згоди з приводу його поділу, на підставі ст.ст. 60, 70, 71 СК України [PERSON] просила суд поділити спільне майно подружжя: квартиру [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на частку вказаної квартири; поділити автомобіль Volkswagen Polo, 2002 р.в., д.н. [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості автомобіля в сумі 67 543 грн. Судом вчинені наступні процесуальні дії. 19.10.2023 року було прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі №127/32176/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя. Ухвалою суду від 19.10.2023 року з метою забезпечення позову в цивільній справі № 127/32176/23 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, поділ майна подружжя було накладено арешт на майно. Ухвалою від 20.11.2023 року за клопотанням сторони позивача було частково скасовано заходи забезпечення позову у справі № 127/32176/23 та скасовано арешт, накладений на квартиру в [ADDRESS] . Ухвалою від 20.11.2023 року були роз`єднані позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, виділені вимоги про поділ майна подружжя в самостійне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили поділити спільне майно: квартиру [ADDRESS] , що належить подружжю відповідно до свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Вінницької міської ради згідно з рішенням № 627 від 27.05.1999 року і визнати за [PERSON] право власності на частку квартири, а також поділити автомобіль Volkswagen Polo, 2002 р.в., д.н. [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] та стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості автомобіля в сумі 67 543, 00 грн. Також позивач просила стягнути з відповідача судовий збір в сумі 4 601,50 грн. і витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] про поділ майна визнав, погодився, що квартира належить йому і [PERSON] на праві спільної сумісної власності і не заперечив щодо визнання за [PERSON] права власності на частку, а також не заперечив щодо стягнення з нього грошової компенсації за автомобіль в сумі 67 543 грн. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований 07.02.1997 року. Рішенням суду від 20.11.2023 року шлюб між сторонами розірваний. Спільних неповнолітніх дітей сторони не мають. Під час шлюбу сторони набули у власність майно. Так, згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.05.1999 року, виданого на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 27.05.1999 року № 627, квартира загальною площею 30, 8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] на праві спільної власності. В судовому засіданні сторони визнали, що частка [PERSON] у праві спільної власності на квартиру - , частка [PERSON] у праві спільної власності на квартиру - . Крім того, сторонами за спільні кошти був придбаний автомобіль Volkswagen Polo, 2002 року випуску, д.н. [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] . Сторони погодились, що ринкова вартість спірного автомобіля складає 135 086 грн., а також позивач [PERSON] погодилась на компенсацію вартості частки у спільному майні. В силу ст. 82 ЦПК України обставини щодо визначення часток кожного співвласника, вартості майна не потребують доказування. Правовідносини виникли між сторонами з приводу поділу майна, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому при вирішенні спору суд застосовує відповідні норми КпШС, які були чинними на момент набуття права на нерухоме майно, а також норми СК України до тих прав і обов`язків, що продовжили існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (п.22). Пунктом 23 визначено: вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя можуть бути, квартири, транспортні засоби, тощо. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Згідно п. 25 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Автомобіль марки VolkswagenPolo, 2002 р.в., д.н. [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] та знаходиться в користуванні відповідача є об`єктом спільної власності подружжя, оскільки придбаний під час шлюбу. Сторони визнали дану обставину та погодились, що вартість автомобіля становить 135 086 грн. і погодились на сплату грошової компенсації частки без внесення застави на депозит суду. Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути компенсацію вартості автомобіля в сумі 67 543 грн. Отже, в даній частині позов підлягає задоволенню. Вирішуючи спір щодо поділу спільної квартири, суд враховує, що оскільки квартира набута сторонами у спільну власність 27.05.1999 року, до спірних правовідносин суд застосовує відповідні норми КпШС та Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України». Так, відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Відповідно до п. 5 постанови ПВС України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані із спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім`ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. На підставі п. 4 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи право власності на квартиру зареєстроване за [PERSON] і [PERSON] . Разом з тим, оскільки однокімнатна квартира [ADDRESS] була набута у спільну сумісну власність [PERSON] , [PERSON] в період шлюбу на підставі ст. 22 КпШС і Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», але до набрання чинності СК України, і враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що квартира також підлягає поділу із визначенням, що частка [PERSON] у праві спільної власності на квартиру - , частка [PERSON] у праві спільної власності на квартиру - . Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, судом взято до уваги те, що позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя (документ сформований в системі «Електронний суд») зареєстрований судом 18.10.2023 року. Ціна позову - 602 026,50 грн. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору. До позову (про розірвання шлюбу та поділ майна) було додано квитанцію № 9321-1524-3990-1790 від 17.10.2023 року про сплату судового збору в загальній сумі 5 675,10 грн. Питання про стягнення судового збору за вимогу про розірвання шлюбу було вирішено у справі № 127/32176/23. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України визначено: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 СК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 4 601,50 грн., а також витрати на правничу допомогу за погодженням між сторонами в судовому засіданні в сумі 10 000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved