Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої, з урахуванням заяви поданої в порядку усунення недоліків позовної заяви, просить: - розірвати шлюб між ним, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 03.09.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, актовий запис №1507; - неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на подальше проживання і виховання залишити при ньому. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що більше року вони з відповідачкою не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюних стосунків та проживають окремо. Також посилається на наявність різних поглядів на життя, втрату почуттів любові і поваги один до одного. Враховуючи вищевикладене, наголошує, що збереження шлюбу є неможливим та суперечить його інтересам. Крім того, зазначає, що їх спільні з відповідачкою діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають разом з ним, і перебувають на його вихованні та утриманні. Відповідачка [PERSON] проживає без реєстрації в кв. [ADDRESS] , та постійно перебуває у відрядженнях за межами Житомирської області, з дітьми спілкується періодично. Спір щодо місця проживання дітей відсутній. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 22 січня 2024 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін та призначено судове засідання. Ухвалою суду від 21.02.2024 відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачкою [PERSON] в частині позовних вимог про залишення неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на подальше проживання і виховання з позивачем [PERSON] . В судове засідання, призначене на 21 лютого 2024 року о 09 годині 30 хвилин, сторони не прибули. Позивач [PERSON] подав до суду заяву, відповідно до змісту якої розгляд справи просить провести у його відсутність у зв`язку із зайнятістю на роботі, яка носить роз`їзний характер за межі Житомирської області, позов підтримує повністю із викладених у ньому підстав. Відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, відповідно до змісту якої розгляд справи просить провести у її відсутність, позов визнає повністю із викладених у ньому підстав. У відповідності до положень ч.3 ст.211, ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на основі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 03 вересня 2005 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , був укладений шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1507. Під час перебування у шлюбі у подружжя народились діти - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (свідоцтва про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] ). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Частинами третьою та четвертою статті 56 Cімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] бажає розірвати шлюб, укладений з відповідачкою [PERSON] , відповідачка позов визнає. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін, які бажають його припинити, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та прийняття визнання відповідачем позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про залишення дітей на подальше проживання і виховання з ним, суд зазначає наступне. Сімейним кодексом України не передбачено залишення дітей на проживання з одним із подружжя при розірванні шлюбу. Про таку можливість зазначив Верховний Суд у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, вказавши, що «за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким з батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу». Разом з тим, це є правом суду, а не законодавчо визначеним обов`язком, та таке питання вирішується судом з врахуванням конкретних обставин справи, а також "поза розумним сумнівом", що сторони (у справі) діють добросовісно та їх дії не порушують чинне законодавство України. Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, на території України введено воєнний стан та такий востаннє продовжено Указом Президента України №49/2024 з 05 години 30 хвилин 14 лютого 2024 року строком на 90 діб. Указом Президента\~України № 50/2024 від 05.02.2024, затвердженого Законом України \~№ 3565-IX від 06.02.2024, у зв`язку з триваючою широкомасштабною збройною агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання боєздатності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до\~пунктів 1,\~17,\~20\~частини першої статті 106 Конституції України,\~Закону України\~"Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", продовжено строк проведення загальної мобілізації з 14 лютого 2024 року на 90 діб. Статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації як військовозобов`язані, до яких також належать: жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Отже, вирішення позовної вимоги в частині залишення на проживання та виховання дітей безумовно вплине на статус позивача як військовозобов`язаного під час мобілізації у зв`язку із введеним в країні воєнним станом. Разом з тим, в контексті наведеного, доказів на підтвердження викладених позивачем обставин окремого проживання дружини позивача [PERSON] від нього та їх спільних дітей, а також постійного перебування відповідачки у відрядженнях за межами Житомирської області, матеріали справи не містять. Більш того, як вбачається із довідок про реєстрацію місця проживання дітей, відповіді на запит суду № 1888 від 05.01.2024, копії паспорта позивача, сторони по справі [PERSON] , [PERSON] та їх діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за однією і тією ж адресою, а саме: в [ADDRESS] . Отже, відсутні підстави для залишення на подальше проживання і виховання [PERSON] та [PERSON] з позивачем за встановлених обставин у цій справі. Крім того,\~відповідно до\~ч.1,\~ч.3\~ ст.160\~СК України,\~місце проживання\~дитини,\~яка не\~досягла десяти\~років,\~визначається за\~згодою батьків. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За таких обставин, у випадку наявної згоди між батьками, про що свідчить заява відповідачки [PERSON] про визнання позову, відсутня доцільність визначати місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , додатково рішенням суду. В свою чергу, неповнолітній [PERSON] , [INFO] , самостійно визначає місце свого проживання з одним із батьків, якщо такі проживають окремо (на що вказує у позові позивач). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимога позивача в частині залишення дітей на проживання та виховання з батьком є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Outcome: partial