Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

В серпні 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення штрафу. В обґрунтування позову зазначив, що [PERSON] у період з 01.05.2023 року по 30.06.2023 року працював у позивача на посаді менеджера (управителя) з логістики. З метою захисту бізнесу позивача від недобросовісних працівників, при прийомі на роботу 01.05.2023 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про нерозголошення конфіденційної інформації та не конкуренцію, згідно якого відповідач зобов`язався протягом часу перебування у трудових відносинах з позивачем, а також протягом одного року з моменту звільнення не використовувати отриманні знання, навички та інформацію при роботі з позивачем будь який спосіб при роботі в конкуруючій відносно позивача бізнес діяльності в сфері транспортної логістики. Проте, [PERSON] , в порушення вимог даного договору, разом зі своєю дружиною [PERSON] зареєстрували дружину фізичною особою підприємцем для здійснення бізнес діяльності в сфері транспортної логістики, та, в подальшому, у своїй діяльності використовували договори та заявки за формами, які використовуються у своїй діяльності позивачем, з тими ж самими умовами та з тим самим змістом. З врахуванням зазначеного, [PERSON] вважає, що відповідач порушив умови укладеного з позивачем договору, в частині не конкуренції та конфіденційності, а тому позивачем було нараховано відповідачу штраф, загальний розмір якого з врахуванням положень п. 4.1.2 зазначеного договору, становить 300000,00 грн. Таким чином,\~оскільки [PERSON] \~не виконав\~свої зобов`язання\~за договором про нерозголошення конфіденційної інформації та не конкуренцію від 01.05.2023 року, тому позивач просить задовольнити позовні вимоги та стягнути штраф в загальному розмірі 300000 грн., витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги в розмірі 40000,00 грн., витрати зі сплати судового збору в розмірі 3000,00 грн. та за вчинення інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи. Ухвалою судді від 11.08.2023 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху та надано строк на усунення недоліків, які позивачем усунуто у встановлені строки. Ухвалою судді від 25.08.2023 року прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі. Запропоновано сторонам по справі подати відзив та відповідь на відзив. 15.09.2023 року представник відповідача [PERSON] адвокат Савченко О. В. подала до суду письмові пояснення, якими повністю заперечувала в задоволенні позовних вимог [PERSON] . В наданих поясненнях представник відповідача зазначає, що здійснення дружиною відповідача [PERSON] підприємницької діяльності не є порушенням умов договору, оскільки остання не є стороною договору, а саме [PERSON] зобов`язався протягом одного року з моменту припинення трудових відносин не здійснювати підприємницької діяльності в тому ж сегменті та ринку послуг, в якому здійснює свою діяльність відповідач. Також звертає увагу суду на те, що надані позивачем докази згідно додатків до позовної заяви вказаних обставин не підтверджують, оскільки не містять відомостей щодо використання ФОП [PERSON] договорів та заявок за формами, які використовуються у своїй підприємницькій діяльності позивачем. Таким чином, вважає, що доводи позивача, які мають характер припущень щодо необхідності стягнення штрафу у розмірі 300000,00 грн. за порушення [PERSON] умов договору про нерозголошення конфіденційної інформації та не конкуренцію не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано жодного належного достатнього та допустимого доказу, який підтверджує відповідні порушення. Також, в матеріалах справи відсутнє документальне підтвердження понесення позивачем витрат на правову допомогу у розмірі 40000,00 грн., а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови в задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Ухвалою суду від 13.11.2023 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON] , якій встановлено строк для подання пояснень щодо позову. Скориставшись своїм правом для надання пояснень, 24.11.2023 року третьою особою [PERSON] подано письмові пояснення, в яких вона зазначає, що доводи позивача не заслуговують на увагу, оскільки позивачем не надано жодного належного достатнього до допустимого доказу, який підтверджує відповідні обставини. Вказує, що вона не є стороною договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , за яким саме [PERSON] зобов`язався протягом одного року з моменту припинення трудових відносин не здійснювати підприємницької діяльності в тому ж сегменті та ринку послуг, в якому здійснює свою діяльність відповідач. Як наслідок, не знайшло свого підтвердження і нібито використання нею договорів та заявок за формами, які є об`єктом конфіденційної інформації та були отримані відповідачем під час перебування у трудових відносинах з позивачем, оскільки жодних доказів даного факту [PERSON] не надано. Ухвалою суду від 31.01.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Балла В. В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав зазначених в позові та просив суд їх задовольнити. Відповідач та третя особа по справі з судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлені у встановленому законом порядку. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та з`ясувавши позицію сторін суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з таких підстав. Так, судом встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 23.01.2023 року, [PERSON] зареєстрований як фізична особа підприємець, видами економічної діяльності якого є: 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту (основний); 49.41 Вантажний автомобільний транспорт. Відповідно до наказу № К-1 від 28.04.2023 року [PERSON] був прийнятий на посаду менеджера (управителя) з логістики з 01.05.2023 року за основним місцем роботи до ФОП [PERSON] з посадовим окладом 6700 грн. на місяць на загальних підставах. Наказом № К-6 від 27.06.2023 року [PERSON] звільнено з посади менеджера (управителя) з логістики з 30.06.2023 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Разом з тим, при прийнятті на роботу, 01.05.2023 року [PERSON] уклав із ФОП [PERSON] договір про нерозголошення конфіденційної інформації та неконкуренцію. В п. 2.2. договору сторони домовились та узгодили визначення та вживання термінів конфіденційна інформація та комерційна таємниця. Так, Конфіденційна інформація - будь-яка інформація (в т.ч., але не виключно бази даних замовників, бази даних перевізників, контактні дані, інструментарії, дані для доступів до акаунтів Сторони-1 на будь-яких веб-сайтах в мережі інтернет, в т.ч. платних, дані для доступів до реєстрів, в т.ч. платних, дані і технології, бізнес-плани, договори, документація та листування, винаходи, технології, ділові пропозиції, маркетингові дослідження та технології, паролі, логіни та коди доступу, комерційні контакти та зв`язки, інформація про організацію виробничих процесів тощо, які Сторона-2 отримала за час перебування у трудових взаємовідносинах зі Стороною-1) на будь-яких носіях (паперових, електронних, магнітних тощо), або в усній формі чи будь-яким іншим способом, що стосується здійснення Стороною-1 своєї господарської або будь-якої іншої діяльності, стала відома Стороні-2 (в т.ч. але не виключно ділові зв`язки та контакти, контактні дані контрагентів, методи ведення бізнесу тощо) в ході або поза виконанням договірних зобов`язань. Крім того, для цілей цієї Угоди конфіденційною вважається інформація про себе та своїх клієнтів: умови договорів (контрактів), дані про контрагентів, інформація про переговори, калькуляція витрат та прибутків, тощо. Також, до конфіденційної інформації належить інша інформація, яка не складає комерційну таємницю у відповідності з законодавством України, однак, у відношенні якої Сторонами було заявлено проте, що вона є конфіденційною. Комерційна таємниця будь-яка інформація (технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру) на будь-яких носіях, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для третіх осіб, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих Стороною-1, яка контролює таку інформацію. Також, відповідно до п. 2.2. договору, узгоджено термін неправомірне використання конфіденційної інформації та/або комерційної таємниці - використання Стороною-2 конфіденційної інформації та/або комерційної таємниці Сторони-1 в будь-який спосіб (в т.ч., але не обмежуючись при роботі у конкуруючій бізнес - діяльності, здійсненні Стороною-2 підприємницької діяльності в тому ж сегменті, працевлаштуванні Сторони-2 в компанії, які займаються аналогічною до діяльності Сторони-1, прийманні участі у проектах, аналогічних до проектів Сторони-1, прямий вихід у власних цілях на контрагента Сторони-1 без погодження з останнім тощо) з метою одержання прибутку або без такої без спеціального на те письмового дозволу Сторони-1, що може призвести до зниження рівня прибутковості Сторони-1, втрати клієнтів або скорочення частки Сторони-1 на ринку надання відповідних послуг. Згідно п. 2.3. договору, право власності на конфіденційну інформацію та/або комерційну таємницю, що є предметом цього Договору, належить Стороні-1. При будь-якій передачі інформації/таємниці від Сторони-1 до Сторони-2, право власності на інформацію/таємницю до Сторони-2 не переходить, якщо інше не передбачене в спеціально укладеній сторонами угоді. Відповідно до п. 3.1.1. договору, Сторона-2 зобов`язується протягом часу перебування у трудових відносинах зі Стороною-1, а також протягом 1-го року з моменту звільнення (розірвання трудового договору) (незалежно від причин звільнення та/або закінчення/припинення/розірвання трудового договору) не розголошувати та неправомірно не використовувати конфіденційну інформацію та/або комерційну таємницю, вживаючи всіх необхідних заходів для збереження такої інформації/таємниці. Відповідно до п. 3.1.2. договору, Сторона-2 також зобов`язується протягом вищезазначеного часу працювати за конфіденційною інформацією та/або комерційною таємницею та використовувати її виключно протягом часу перебування у трудових взаємовідносинах зі Стороною-1, а також охороняти комерційні інтереси Сторони-1 шляхом суворої нейтральності щодо контрагентів Сторони-1. Не використовувати конфіденційну інформацію/комерційну таємницю, отриману під час спільної зі Стороною-1 взаємодії роботі у конкуруючій бізнес-діяльності, здійсненні Стороною-2 підприємницької діяльності в тому ж сегменті, працевлаштуванні Сторони-2 в компанії, які займаються аналогічною до діяльності Сторони-1, прийманні участі у проектах, аналогічних до проектів Сторони-1, тощо. Розділом 4 даного договору визначена відповідальність сторін у випадку розголошення чи неправомірне використання конфіденційної інформації/комерційної таємниці в порушення своїх зобов`язань за цим договором. Так, відповідно до п. 4.1.2. договору Сторона-2 у випадку розголошення чи неправомірне використання конфіденційної інформації/комерційної таємниці в порушення своїх зобов`язань за цим договором зобов`язується сплатити додатково Стороні-1 штраф в розмірі 100000,00 (сто тисяч) гривень за кожний такий випадок у 5-тиденний строк з моменту виявлення Стороною-1 порушення умов даного договору. Докази у справі вказують на те, що [PERSON] уклав з ФОП [PERSON] договір в електронній формі та підписали його шляхом накладення електронного підпису сторін. З поданих до суду письмових пояснень можна зробити висновок, що даний факт не заперечується ні позивачем, ні відповідачем. Таким чином, відповідач [PERSON] був належним чином ознайомлений з умовами вищевказаного договору. Відповідно до ст. 505 ЦК України комерційною таємницею є інформація, яка є секретною в тому розумінні, що вона в цілому чи в певній формі та сукупності її складових є невідомою та не є легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить, у зв`язку з цим має комерційну цінність та була предметом адекватних існуючим обставинам заходів щодо збереження її секретності, вжитих особою, яка законно контролює цю інформацію. Згідно ч. 2 ст. 505 ЦК України комерційною таємницею можуть бути відомості технічного, організаційного, комерційного, виробничого та іншого характеру, за винятком тих, які відповідно до закону не можуть бути віднесені до комерційної таємниці. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про захист від недобросовісної конкуренції» розголошенням комерційної таємниці є ознайомлення іншої особи без дозволу особи, уповноваженої на те, з відомостями, що відповідно до законодавства України становлять комерційну таємницю, особою, якій ці відомості були довірені або стали відомі у зв`язку з виконанням відповідних обов`язків, якщо це завдало чи могло завдати шкоди суб`єкту господарювання. У Постанові Верховного суду від 23 листопада 2020 року у справі № 910/1759/19 зазначено, що визначення «комерційна таємниця» включає в себе тільки відомості та інформацію, яка не є легкодоступною для певних категорій осіб. Дані ознаки комерційної таємниці є істотними, необхідними та невіддільними. Конфіденційність комерційної таємниці полягає в тому, що інформація, яка становить комерційну таємницю, в цілому чи в певній формі та сукупності її складових має бути невідомою та не бути легкодоступною для осіб, які звичайно мають справу з видом інформації, до якого вона належить. Суд вважає, що позивач правомірно відніс до комерційної таємниці, в тому числі, інформацію про бази даних перевізників, їх контактні дані, дані для доступів до реєстрів, в тому числі бізнес-плани, договори, документація та листування, комерційні контакти та зв`язки тощо. Позивач у разі розголошення працівником комерційної таємниці має право ініціювати стягнення з винного працівника шкоди, відповідно до встановленого Законом порядку. Так, відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗПП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 130 КЗПП України при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Отже, в даному випадку необхідно встановити наявність у працівника умислу або необережності в результаті якого була розголошена комерційна таємниця. Позивач стверджує, що під час виконання трудових обов`язків відповідач мав доступ до бази наявних вантажовідправників, був ознайомлений з порядком організації перевезень вантажів, пошуком перевізників, проведення переговорів щодо узгодження суттєвих умов співпраці тощо, а також, маючи вільний доступ до форм (шаблонів) документів, завантажив собі форми договорів та заявок, які в подальшому без жодних ознак редагування використовувались у тотожній із позивачем підприємницькій діяльності його дружини [PERSON] . Так, на підтвердження вказаних вимог, [PERSON] надано ряд договорів про транспортне експедирування, які укладалися третьою особою [PERSON] з різними юридичними особами (з відповідними скрінами переписки щодо їх укладення), а також заявки на перевезення вантажу до вказаних договорів. Окремо долучено зразок тотожного договору про транспортне експедирування з відповідною заявкою, яка, за твердження позивача, за формою та змістом є встановленою саме ним. Проте, юридично оформлених договорів між позивачем та його клієнтами, підписаних та скріплених печатками всіма сторонами договору, матеріали справи не містять. Також, за результатами аналізу договору про нерозголошення конфіденційної інформації та не конкуренцію від 01.05.2023 року, судом встановлено, що [PERSON] не є стороною даного договору, укладеного між ФОП [PERSON] та [PERSON] . Будь яких зобов`язань, які б розповсюджувалися на інших осіб, в даному випадку, членів сім`ї учасників договору, крім зобов`язань між [PERSON] та [PERSON] , умови даного договору не містять. З інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань встановлено, що дата проведення державної реєстрації фізичної особи підприємця [PERSON] 13.01.2023 року. Видами економічної діяльності ФОП [PERSON] , зокрема, також є: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту. З вказаної інформації дійсно вбачається, що існує ряд видів діяльності ФОП [PERSON] , які є ідентичними видами діяльності ФОП [PERSON] . При цьому, судом взято до уваги той факт, що датою проведення державної реєстрації ФОП [PERSON] є 13.01.2023 року, тобто задовго до моменту влаштування її чоловіка [PERSON] 01.05.2023 року до позивача [PERSON] . Сам факт діяльності ФОП [PERSON] , яка є в певних видах ідентичною видам діяльності ФОП [PERSON] , з огляду на зміст того, що визнано комерційною таємницею, не означає розповсюдження цієї інформації та порушення умов договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яке тягне за собою накладення штрафу. Також, в матеріалах справи відсутні відомості щодо здійснення відповідачем підприємницької діяльності в будь якій організаційно правовій формі в тому ж сегменті та ринку послуг, в якому здійснює свою діяльність позивач, протягом часу перебування у взаємовідносинах з позивачем, а також інформації щодо подальшої відповідної діяльності після його звільнення, що прямо виключає встановлений п. 4.1.2. вид відповідальності за її порушення. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позовна заява не містить жодного документально підтвердженого факту на підтвердження розголошення та неправомірного використання інформації ФОП [PERSON] , що є конфіденційною, а лише припущення позивача що дане розголошення мало місце. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. На підставі ч. 1, 2 п. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до ст.ст. 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З огляду на такий підхід Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд вважає, що ключові аргументи, необхідні та достатні для ухвалення даного рішення, отримали достатню оцінку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed