Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

15 січня 2024 року позивачка [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду Полтавської області зі позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якій просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем [PERSON] . Посилалася на те, що з грудня 2021 року між нею та відповідачем фактично припинено шлюбні відносини, подружнє життя з відповідачем не склалося внаслідок відсутності взаєморозуміння, втрати почуття поваги та любові один до одного, ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. На переконання позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, примирення з відповідачем та збереження шлюбу неможливе. Зазначала, що від шлюбних відносин у неї та відповідача є спільні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею . Також, просила суд після розірвання шлюб, залишити їй прізвище « [PERSON] » та розгляд справи проводити за її відсутності. Ухвалою Козельщинського районного суду Полтавської області від 23 січня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, призначено судовий розгляд справи на 26 лютого 2024 року та повідомлено відповідача про розгляд справи шляхом розміщення на офіційному вебсайті судової влади України оголошення про призначення справи до розгляду. Позивачка [PERSON] належним чином повідомлена про дату та місце судового розгляду, у позовній заяві просила розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідачем у справі є [PERSON] , останньою відомою адресою місця проживання якого є: адресою: [ADDRESS] . Авдіївська територіальна громада Донецької області є територією, де ведуться активні бойові дії (наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України 22 грудня 2022 року N 309). У Єдиному державному демографічному реєстрі відомості про особу на ім`я « [PERSON] », [INFO] , - відсутні, що вбачається з відповіді з ЄДДР від 15.01.2024 № 407125, отриманої на електронний запит судді. Отже місце проживання (перебування) відповідача невідоме. У зв`язку з чим судом здійснювалось повідомлення відповідача [PERSON] про дату і місце проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, з моменту опублікування якого відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи у відповідності до положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України. Відповідно до ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Справу розглянуто 26 лютого 2024 без участі учасників цивільної справи на підставі наявних у ній доказів та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд установив таке. 23 лютого 2019 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено шлюб у Республіці Білорусь у відділі ЗАГС Берестовицького райвиконкому Гродненської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 8, що підтверджується оригіналом та перекладом свідоцтва про укладання шлюбу від 23 лютого 2019 року серії [NUMBER] (а.с. 9-10). Переклад свідоцтва про укладання шлюбу на українську мову виконаний перекладачем Поляковою В.В. , справжність підпису якої засвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Михно В.М. (реєстровий № 1260) (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] , [INFO] , є громадянкою України, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06 березня 2001 року Авдіївським МВ УМВС України в Донецькій області (а.с. 6-7). Відповідач [PERSON] , [INFO] , є громадянином Республіки Білорусь, що підтверджується копією паспорту громадянина Республіки Білорусь номер [NUMBER] , виданого 02 листопада 2022 року (а.с. 8). Позивачка [PERSON] , [INFO] , та відповідач [PERSON] , [INFO] , є батьками [PERSON] , [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про народження від 04 жовтня 2013 року серії [NUMBER] (а.с. 11-12). Від шлюбних відносин у позивачки та відповідача [INFO] народилася дитина [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження від 10 січня 2020 року серії [NUMBER] , виданого у Республіці Білорусь у відділі ЗАГС Гродненського міськвиконкому, про що зроблено відповідний актовий запис № 34 (а.с. 13). Свідоцтво засвідчене апостилем (а.с. 15). Переклад свідоцтва про народження та апостилю на українську мову виконаний перекладачем Логвіновою Г.М. , справжність підпису якої засвідчено 11.01.2022 приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Донецької області Толочко А.Г. (реєстровий №№ 32, 33) (а.с. 14, 16, 17). Позивачка [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживають діти: син [PERSON] , [INFO] , та дочка [PERSON] , [INFO] , що вбачається з довідки виконавчого комітету Козельщинської селищної ради (а.с. 18, 31). Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу (стаття 63 Закону України «Про міжнародне приватне право»). У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 листопада 2019 року в справі № 553/703/18 (провадження №61-7956св19) зроблено висновок по застосуванню статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» та вказано, що «якщо подружжя, що є громадянами різних держав, спільно проживали на території України і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу здійснюється за законодавством України. У випадку відсутності такої ситуації - правові наслідки шлюбу визначаються правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином». 01 грудня 2022 року прийнято Закон України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року». Цим законом зупинено у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року N 240/94-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., N 46, ст. 417), та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року N 140/98-ВР (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., N 26, ст. 162). Відповідно до положень Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки сторони мешкали на території України, станом на день розірвання шлюбу позивачка є громадянкою України та проживає на її території, суд уважав за можливе здійснювати розгляд справи про розірвання вказаного шлюбу між сторонами за законодавством України. У відповідності до пункту 7 розділу ІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за N 719/4940, документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Надане позивачкою до суду свідоцтво про шлюб легалізоване належним чином. Відповідно до ч. 1 статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі частиною п`ятою статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 110, 111, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюб це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу одна з основних його засад. Загальна Декларація прав людини від 10.12.1948 (ч. 2 ст. 16) містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а згідно з ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (набув чинності 23 березня 1976 р.) жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу, у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз, сім`ю, шлюб, не може мати місце. А зважаючи на бажання й право одного з подружжя розірвати шлюб, його право на припинення шлюбу може бути порушене, адже одного з подружжя неможливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу діє не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Згідно з ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Однією з підстав припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за їхньою спільною заявою або за заявою когось з них. У ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Крім того, згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на шлюб була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час перебування у шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що проголошено у п. «с» ч. 1 ст. 16 Конвенція про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок від 18.12.1979, а саме: держави-учасниці вживають усіх відповідних заходів для ліквідації дискримінації щодо жінок у всіх питаннях, які стосуються шлюбу та сімейних відносин, і, зокрема, забезпечують на основі рівності чоловіків і жінок однакові права і обов`язки в період шлюбу і при його розірванні. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Отже, суд уважає, що позовна вимога позивачки про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки можливості відновлення подружніх стосунків між сторонами судом не встановлено, подальше спільне проживання суперечить інтересам позивачки, а примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Разом з тим, зі свідоцтва про шлюб вбачається, що позивачка не змінювала своє прізвище у зв`язку зі реєстрацією шлюбу, а до шлюбу також іменувалася прізвищем « [PERSON] ». Отже, вимога про залишення позивачці дошлюбного прізвища не ґрунтується на вимогах ст. 113 СК України, заявлена помилково та є зайвою, оскільки позивачка й без судового рішення має право у подальшому іменуватися своїм прізвищем. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачкою при зверненні до суду судового збору у розмірі 1211,20 грн, про що свідчить квитанція про сплату судового збору (а.с. 1). У той же час відповідно до п. 9 ч. 1 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Позивачка є особою з інвалідністю ІІ групи, що вбачається з наданої нею копії довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією від 11.08.2023 (а.с. 22). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже позивачкою, яка звільнена від сплати судового збору за законом, при зверненні до суду помилково сплачено судовий збір, який їй слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved