Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулась до суду із позовною заявою, якою, з врахуванням уточнення вимог, просить визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями з адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] , в порядку поділу спільного майна подружжя, право власності на частину житлового будинку з надвірними будівлями з адресою: [ADDRESS] , в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості частини транспортного засобу Москвич АЗЛК 21412, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , в розмірі 11 214,83 грн. Позов мотивує тим, що з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.08.1996 року. За час проживання у шлюбі ними придбано таке майно: житловий будинок з надвірними будівлями з адресою: [ADDRESS] , транспортний засіб Москвич АЗЛК 21412, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Добровільно вирішити це питання з відповідачем не може, що і спонукало її звернутися до суду. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20.10.2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, які представник позивача усунула. Згідно ухвали судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засідання з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24.02.2023 року, залишеної без змін постановою Кропивницького апеляційного суду від 18.04.2023 року, зупинено провадження у справі, призначено судову авто товарознавчу експертизу. 19.06.2023 року до суду надійшов висновок експерта від 14.06.2023 року № СЕ-19/112-23/4561-АВ за результатами проведення судової авто товарознавчої експертизи. Згідно ухвали суду від 21.11.2023 року поновлено провадження в справі та призначено до розгляду в судовому засіданні. В судове засідання позивач не з`явилась, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутності, вимоги підтримала. Представник відповідача всудове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, через канцелярію суду подав заяву щодо відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому засіданні, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався. За змістом ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Белле проти Франції» та «Нун`єш Діаш проти Португалії»). Вирішуючи питання про можливість відкладення розгляду справи, суд приймає до уваги те, що межі відкладення розгляду справи не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Беручи до уваги викладене, враховуючи вимоги закону щодо строків розгляду справ, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку щодо задоволення заявлених вимог, з наступного. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 24.08.1996 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.11.2003 року посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Водяницькою А.В., [PERSON] купила житловий будинок з надвірними будівлями, що по [ADDRESS] . Крім того, сторонами придбано транспортний засіб Москвич АЗЛК 21412, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Згідно висновку експерта № СЕ-19/112-23/4561-АВ за результатами проведення судової авто товарознавчої експертизи від 14.06.2023 року, ринкова вартість автомобіля АЗЛК-21412, реєстраційний номер [NUMBER] станом на момент проведення експертизи (14.06.2023) становить 22 429,66 грн. Як вбачається із висновку судового експерта автомобіль має технічні, якісні та кількісні показники КТЗ: тип КТЗ - загальний легковий хетчбек -В, марка, модель, модифікація КТЗ- АЗЛК -21412, номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , робочий об`єм двигуна, см куб -1480, тип пального - газ/бензин, рік випуску (згідно свідоцтва про реєстрацію) - 1990, колір КТЗ - синій, свідоцтво про реєстрацію ТЗ (серія, номер, ким видано)- [NUMBER] , Центр ДАІ 3501, дата видачі свідоцтва про реєстрацію - 14.02.2015 року, прийнята дата виготовлення КТЗ - 01.01.1990, власник КТЗ (згідно свідоцтва про реєстрацію) - [PERSON] . Тобто, зазначені об`єкти нерухомого та рухомого майна придбані сторонами в період перебування у зареєстрованому шлюбі. Відповідно ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ч. 3. ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На момент виникнення цивільних відносин сторін - створення сім`ї (1996 рік) діяв акт цивільного законодавства - КпШС і ЦК України (1963 року) та Закон України «Про власність», в подальшому з 2004 року - СК України та ЦК України. Згідно з ст. 13 КпШС України, права і обов"язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану. Майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю відповідно до ст. 22 КпШС України. Ч. 2 ст. 112 ЦК Української РСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Відповідно до п. 2 ст. 3 СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 21 СК України, шлюб - сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.1 ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція ст. 60 СК України свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу і критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова ВСУ від 25.11.2015 року № 6-2333цс15). Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя, який може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує проти її застосування щодо певного спірного майна. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04. 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує частині ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тобто за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України. Таким чином, суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. З наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів судом встановлено, що в період шлюбу сторонами придбано житловий будинок з надвірними будівлями, що по [ADDRESS] та транспортний засіб Москвич (АЗЛК 21412), 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Як вбачається із матеріалів справи під час розгляду справи в суді стороною відповідача не заявлено обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя, не надано відповідних доказів щодо цих обставин та не заявлено клопотання про їх витребування. Враховуючи викладене, суд вважає, що частина житлового будинку з надвірними будівлями з адресою: [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки набута [PERSON] у власність в період шлюбу з [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За принципом рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, судом визнається, що вказане майно, яке є об`єктом спільної сумісної власності - належить [PERSON] та [PERSON] нарівні, і у разі поділу такого майна частки кожного з подружжя у ньому є рівними, тобто по частці кожному. Враховуючи, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями є сумісно нажитим майном подружжя, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна у їх спільній частковій власності. На підставі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене, якщо річ є неподільною та спільне володіння та користування майном неможливим. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ч. 2 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, оскільки автомобіль Москвич АЗЛК 21412, 1990 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 11 214,83 грн. грошової вартості 1/2 частки вказаного автомобіля, відтак позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача - 1 797,15 грн. внесеного судового збору.

Outcome: approved