Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

19 лютого 2024 року заявник [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту народження дитини, яка з урахуванням уточненої заяви обґрунтована тим, що 14 травня 2020 року вона прибула до міста Дніпра на навчання та у серпні 2020 року вона познайомилась з [PERSON] з яким почала спілкуватися та разом з ним зустрічали новий 2021 рік. Через деякий час після святкування нового 2021 року вона повернулась до міста Луганська та довідалась про те, що вагітна. Через те, що місто Луганськ межує із зоною бойових дій батьки наполягли на тому щоб дитина була народжена в АР Крим, де проживають їх родичі. [INFO] в акушерському відділенні розташованому у місті Джанкой, [PERSON] народила доньку - [PERSON] . Оскільки в шлюбі під час народження дитини вона не перебувала, прізвище дитини було записане по її прізвищу - [PERSON] . Отримати свідоцтво про народження дитини українського зразка не вдалось через тимчасове призупинення проведення державної реєстрації актів цивільного стану відділами державної реєстрації актів цивільного стану, що знаходяться на території АР Крим. Встановивши факт народження дитини батьку дитини [PERSON] можливо було б отримати свідоцтво про її народження в органі реєстрації актів цивільного стану за місцем свого проживання, а саме в Соборному відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса). Просить встановити факт народження дитини - [PERSON] , [INFO] , в місті Джанкой, АР Крим, Україна від батьків [PERSON] , громадянки України та батька [PERSON] , [INFO] , громадянина України. Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2024 року відкрито провадження по даній справі та призначено до розгляду в судовому засіданні. Заявник в судове засідання не з`явилась. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні підтримав заяву та просив її задовольнити, а також пояснив, що дійсно мав стосунки з [PERSON] , яка наразі перебуває на тимчасово окупованій території України. Факту того, що це його дитина не заперечував, оскільки ознайомлений з наданими йому від заявника документами. Заінтересована особа Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив, про час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про поважні причини неявки представника в судове засідання не повідомив, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався. Суд, заслухавши заінтересовану особу [PERSON] , дослідивши матеріали справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. По справі встановлено, що згідно з копією паспорта громадянина України, заявниця [PERSON] народилася [INFO] в м. Луганськ. Згідно з копією паспорта громадянина України [PERSON] народився [INFO] у місті Дніпропетровськ. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] не укладався. [INFO] народилась [PERSON] , батьками записані [PERSON] та [PERSON] , про що свідчать копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видана установою на тимчасово окупованій території України та копія довідки про народження № Р-09959, виданої установою на тимчасово окупованій території України. Частинами третьою - четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч.4 ст.13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я документи, що підтверджують факт народження. За відсутності документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України розгляд справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Частинами першою, третьою статті 317 ЦПК України визначено, що заява про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана батьками або одним з них, їхніми представниками, членами сім`ї, опікуном, піклувальником, особою, яка утримує та виховує дитину, або іншими законними представниками дитини до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. У рішенні про встановлення факту народження особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (ч. 1 ст. 122 СК України). Статтею 144 СК України передбачено обов`язок батьків невідкладно, але не пізніше одного місяця від дня народження дитини, зареєструвати народження дитини в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Реєстрація народження дитини провадиться органом державної реєстрації актів цивільного стану з одночасним визначенням її походження та присвоєнням прізвища, імені та по батькові. Реєстрація народження дитини засвідчується Свідоцтвом про народження, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України. Також Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991, встановлено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Згідно зі ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Автономна Республіка Крим та місто Севастополь є тимчасово окупованими Російською Федерацією з 20 лютого 2014 року (ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану. Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо народження дитини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави. Встановлення факту, що має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України. Крім того, відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Станом на час розгляду даної справи Автономна Республіка Крим, на території якої проживає заявниця, є тимчасово окупованою Російською Федерацією. Відповідно на вказаній території органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що виключає можливість зареєструвати факт народження у встановленому законом порядку за місцем народження дитини. Звертаючись до суду із заявою, [PERSON] просила суд встановити факт народження дитини жіночої статі [PERSON] , яка народилася [INFO] громадянкою України [PERSON] в місті Джанкой, Автономна Республіка Крим, Україна батьком якої є громадянин України [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст.. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. При зверненні до суду з вказаною заявою, [PERSON] не зазначила, яким саме органом не визнається факт, який вона просить встановити, а також не надала доказів звернення до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з питанням реєстрації факту народження дитини та прийнятого рішення останнім з цього питання. На підтвердження факту народження дитини заявниця надала копію свідоцтва про народження, виданого установою на тимчасово окупованій території України. Однак у вказаній копії свідоцтва про народження не зазначено дати народження дитини, прізвище дитини зазначено « [PERSON] », а заявниця просить встановити факт народження дитини на прізвище « [PERSON] ». Крім того, з довідки про народження № Р-09959 вбачається, що дата народження дитини [PERSON] вказана 21 січня 2022 року, в той час, як у заяві заявниця вказує дату народження [INFO] . Зі змісту зазначених документів вбачаються суттєві розбіжності, які за відсутності самої заявниці в судовому засіданні та огляду оригіналів документів, позбавляють суд можливості встановити факт, про який просить заявниця, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити. Слід звернути увагу і на той факт, що самостійно витребувати вказані документи, як це передбачено ст. 81 ЦПК України, суд позбавлений можливості, оскільки вони видані установою на тимчасово окупованій території України.

Outcome: dismissed