Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про визнання договору недійсним. \~ \~ \~ \~Позовні вимоги обґрунтував тим, що відповідно до умов договору позики від 24.05.2018, сторонами якого зазначені [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), позикодавець надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 30000000 грн, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Згідно з п. 2.1. Договору строк надання позики становить 30 календарних місяців з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, однак в будь якому випадку до 24.11.2021 (п. 6.1 Договору). Позивач зазначив, що 24.05.2018 договір позики з відповідачем не укладав, кошти в останнього ніколи не позичав. Позивач покликається на те, що відповідач не надав оригінал договору, а копія договору не є належним та допустимим доказом укладення правочину. Позивач вважає, що відповідач підробив його підпис у договорі позики, розписка написана також позивачем, а підпис на ній теж є підробленим. За таких підстав відповідно до вимог ст. 215 ЦК України позивач просить визнати недійсним договір позики від 24.05.2018, укладений між [PERSON] та [PERSON] 11.09.2023 відкрите провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначене підготовче засідання на 09.10.2023, наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи, а також витребувано від [PERSON] оригінали письмових доказів, а саме договору позики від 24.05.2023 та розписки від 24.05.2018, складеної [PERSON] на виконання указаного договору. 09.10.2023 підготовче засідання відкладене на 13.11.2023 у зв`язку з неявкою учасників справи. 13.11.2023 без виходу до нарадчої кімнати усною ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, закрите підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті на 07.12.2023. 07.12.2023 судове засідання відкладене на 17.01.2024 у зв`язку з неявкою відповідача. 17.01.2024 судове засідання відкладене на 15.02.2024 у зв`язку з відсутністю доказів належного повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання. У судове засідання 15.02.2024 позивач [PERSON] та його представник адвокат Писаренко М.О., належним чином повідомлені про дату місце та час цього засідання не з`явились. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, позов підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. \~ \~ \~ \~ У судове засідання 15.02.2024 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього судового засідання, повторно не з`явився без повідомлення про причини неявки. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частини 1, 2 ст. 509 ЦК України визначають, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11цього Кодексу. Підставами виникнення\~цивільних прав\~та обов`язків,\~зокрема,\~є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 629 ЦК України визначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частина 1 ст. 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною другою ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Так, позивач надав суду копію договору позики від 24.05.2018, сторонами у якому зазначені [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник) (а.с. 12-13). Відповідно до п. 1.1 Договору позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 30000000 грн, а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Також суду надана копія розписки від 24.05.2018, складеної від імені [PERSON] , у якій зазначено, що [PERSON] (паспорт № [NUMBER] , виданий 16.08.2017, код органу, що видав, 8025) отримав від [PERSON] (паспорт серії [NUMBER] , виданий Борщівським РВ УМВС України в Тернопільській області 25.09.1997) грошові кошти в розмірі 30000000 (тридцять мільйонів) гривень 00 копійок на виконання договору позики безвідсоткової № 6 від 24.05.2018 (а.с. 14). Так, згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Так само\~і пунктом 6.1 Договору визначено, що договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і є дійсним до моменту його остаточного виконання, однак в будь якому випадку до 24.11.2021. На обґрунтування позовних вимог позивач покликається на ті обставини, що зазначені вище договір позики та розписку від 24.05.2018 позивач не підписував, оскільки договір з відповідачем не укладав та кошти у сумі 30000000 грн в останнього не позичав. Позивач зазначив, що підписи, проставлені у даних договорі та розписці від його імені, вчинені не ним, а іншою особою. За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є, перш за все, вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад,\~від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. При цьому з у рахуванням положень ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики, у якому сума позики становить 30000000 грн, має бути обов`язково укладений у письмовій формі. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті\~визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність підпису однієї зі сторін, а також вчинення такого підпису іншою, неуповноваженою на те особою, свідчить про недотримання сторонами письмової форми правочину. У даній справі суд враховує конкретні обставини справи, процесуальну поведінку відповідача, зокрема щодо ненадання оригіналу оспорюваного договору та розписки від 24.05.2018, а відтак доходить висновку про те, що вказані дії відповідача свідчать про ухилення від надання суду оригіналу договору позики (необхідного для подальшого призначення та проведення експертизи), що унеможливило призначення та проведення почеркознавчої експертизи судом, яка має визначальне значення для встановлення обставин справи. За таких підстав суд вважає, що відповідач не спростував доводи позивача про непідписання позивачем договору позики та розписки від 24.05.2018, а відтак ці обставини є встановлені судом. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Частина 2 ст. 215 ЦК України визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Так само у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 зроблено висновок про те, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. За таких обставин суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту права, оскільки договір позики від 24.05.2018, сторонами якого зазначені [PERSON] та [PERSON] , є недійсним у силу закону (нікчемним) і не підлягає визнанню недійсним у судовому порядку. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 1073,60 грн. Відтак з урахування вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed