Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

У жовтні 2023 року позивач звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про стягнення пені. Так, з обґрунтувань позовної заяви вбачається, що позивач має право вимогати від банку повернення грошових коштів згідно з умовами укаденого договору банківського рахунку та застосування застосування наслідків, у зв`язку з порушенням зобов`язань банком. Відтак, позивач просить суд cтягнути з Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України» на користь [PERSON] та [PERSON] пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день з 15.09.2019 р. по 26.09.2023 р. (1473 дні), що становить по 244 611,55 грн. кожному. 25.10.2023 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справу в порядку загального позовного провадження. 22.11.2023 представником Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] було укладено з АТ «Ощадбанк» договори на банківське обслуговування та відкриття рахунків. Так, на ім`я [PERSON] було відкрито рахунки: № [NUMBER] , відкритий 20.02.2016 р. - поточний рахунок для зарахування депозитних коштів; № [NUMBER] , відкритий 20.10.2016 - депозитний рахунок; № [NUMBER] , відкритий 18.01.2017 р., для зарахування соціальних коштів; № [NUMBER] , відкритий 29.10.2015 р., для зарахування пенсійних коштів; № [NUMBER] , відкритий 15.09.2019 р. Зазначені рахунки були відкриті на підставі відповідних заяв про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та відкриття поточного рахунку з використанням електронного платіжного засобу (платіжної картки). 17.10.2019 від [PERSON] до філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» надійшла заява, зі змісту якої Клієнтом, серед іншого, зазначалось про те, що з його карткових рахунків були зняті грошові кошти в сумі 352 207,00 грн. невстановленими особами шахрайським шляхом. 23 жовтня 2019 року за зверненням [PERSON] порушено кримінальне провадження №12019050000000589 за ч.З ст.190 КК України. Як вбачається із висновку службового розслідування від 15.11.2019, проведеного на підставі наказу начальника Філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» від 17.10.2019 за № 2929, відділом електронної комерції та платіжних засобів філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» було проаналізовано виписки по картковим рахункам клієнта Банку та встановлено, що з пенсійного рахунку № [NUMBER] , соціального рахунку № [NUMBER] , були переведені грошові кошти через мобільний додаток «Ощад 24/7» у сумі 332 127,00 грн. на стандартний рахунок № [NUMBER] та через банкомати АТ «Ощадбанк» були зняти грошові кошти в сумі 331 629,00 грн. (з урахуванням комісії). При цьому, 498,00 грн. залишились на картковому рахунку клієнта Банку. Вироком Краматорського міського суду Донецької області від 23.11.2021 по справі №234/7317/21, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02.05.2023, виним у заволодінні коштами клієнта Банку [PERSON] визнано [PERSON] (не працівник банку), який, використовуючи підроблений паспорт на ім`я [PERSON] , з вклеєною в ньому фотокарткою [PERSON] замість фотокартки [PERSON] , представившись працівникам ТВБВ № 10004/0271 філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» Мирошниченком О.В., ввів їх в оману, від імені [PERSON] підписав заяву про приєднання до ДКБО, на підставі якої на ім`я [PERSON] було відкрито рахунок з наданням до нього платіжної картки. Отримавши через С ДО «Ощад 24/7» доступ до всіх карткових рахунків, відкритих на ім`я [PERSON] , [PERSON] незаконно заволодів грошовими коштами, що перебували на них, шляхом зняття їх у період часу з 15.09.2019 по 12.10.2019 через мережу банкоматів АТ «Ощадбанк». Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 09.08.2021 у вказаній кримінальній справі №234/7317/21 замінено потерпілого [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із смертю. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2021 року, спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є син [PERSON] та дружина [PERSON] . В червні 2022 року [PERSON] та [PERSON] , спадкоємці померлого клієнта філії - Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» [PERSON] , з рахунку якого в 2019 році без відома клієнта невідомими особами знято кошти, звернулись до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ «Ощадбанк» про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 350 000,00 грн. та 1 500 000,00 грн. моральної шкоди. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2022 у справі №202/3157/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2023, та з урахуванням змін, внесених постановою від 15.08.2023 та додатковою постановою Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 06.09.2023, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, стягнуто з АТ «Ощадбанк» матеріальну шкоду в загальному розмірі 332 127,00 грн. сума привласнених коштів з рахунку померлого клієнта [PERSON] ), тобто по 166 063,50 грн. на користь кожного з позивачів (розмір частки кожного із позивачів як спадкоємців померлого клієнта [PERSON] - 1/2), а також стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3321, 27 грн. Так, представник відповідача вказує, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] у період з 20.02.2016 по15.09.2019 було укладено договори на банківське обслуговування та відкриття рахунків, однак [INFO] [PERSON] помер. Отже, [PERSON] є спадкоємцем грошових коштів [PERSON] . Споживачем послуг Банку в розумінні ст. 1066 ЦК України був [PERSON] , а не [PERSON] , тому положення п. 37.2 ст. 37 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» не застосовуються до спірних правовідносин. За життя [PERSON] вимог до Банку про стягнення пені за невиконання зобов`язань за договорами банківського рахунку не заявляв, та за його життя судом стягнення не присуджувалось, тому вимоги позивача у справі є безпідставними. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.09.2019 по справі №753/4351/17. Крім того, питання стягнення спадкоємцями [PERSON] з АТ «Ощадбанк» коштів в порядку ст. 1230 ЦК України було предметом розгляду судом у цивільній справі № 202/3157/22, та викладені висновки у постанові Верховного Суду від 15.09.2023, яким в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в порядку ст. 1230 ЦК України, відмовлено. Вищенаведені обставини підтверджують безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача до АТ «Ощадбанк» та відсутності правових підстав для стягнення з Банку пені на користь [PERSON] . Також, представник відповідача зазначив, що [PERSON] або [PERSON] не були власниками рахунку, по якому були проведенні спірні операції (зняття коштів з рахунку через банкомати), вони є лише спадкоємцями померлого клієнта (власника рахунку) - [PERSON] . Неналежним платником в розумінні вказаного закону був саме [PERSON] , будь-яких вимог до Банку про стягнення пені на підставі вказаного закону ним до банку не заявлялось. Також звернув увагу, що з 01.08.2022 Закон України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні втратив чинність, що окремо виключає можливість заявления вимог про стягнення пені на підставі закону, що припинив свою дію. З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 04.12.2023 [PERSON] подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що за життя [PERSON] фізично не мав правової можливості звернутися з вимогами до Банку про стягнення пені за невиконання зобов`язань за договорами банківського рахунку, тому що помер [INFO] , а кошти підлягали поверненню на підставі статті 1073 ЦК України - позивачам, як спадкоємцям [PERSON] , що в решті-решт і відбулося 26.09.2023 р. Позивач зазначив, що 15.09.2023 в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в порядку ст. 1230 ЦК України було відмовлено, у зв`язку відсутністю достатніх доказів зв`язку між викраденням власних коштів у АТ "Ощадбанк", та, що такі обставини могли призвести до його смерті, але перший індустріальний та апеляційний суд м. Дніпро цей зв`язок визнав та вирішив позивачам стягнути з АТ «Ощадбанк» моральну шкоду в розмірі 332 000,00 грн., таким чином що стосується пені, то це не потребує додаткових доказів зв`язку між цими обставинами, тому що виплата викрадених коштів була здійснена майже через три роки після його смерті. Відтак, доводи представника відповідача, на думку позивача, є необґрунтованими. 05.12.2023 ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином. Разом з цим, до суду була спрямована заява про розгляд справи у відсутність позивача, вимоги підтримав. Представник відповідача в судове засідання з`явився, подав заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, заперечував щодо задоволення позовних вимог. З врахуванням зазначеного, суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Так, з тверджень позивача встановлено, що 23 листопада 2021 року вироком Краматорського міського суду Донецької області від 23 листопада 2021 року [PERSON] визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 27, частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, та визначено йому покарання, з урахуванням частини першої статті 70, статей 75, 76 КК України, у вигляді 5 років позбавлення волі з іспитовим строком на три роки. Вирок суду набрав чинності 02.05.2023 р., справа №234/7317/21 (доказ додаю: вирок Краматорського міського суду Донецької області від 23.11.2021 р.). Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 09 серпня 2021 року замінено потерпілого [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із смертю у межах кримінального провадження, порушеного за кримінальним правопорушенням, передбаченим за частиною другою статті 27, частиною третьою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України. У вказаному вище вироці встановлено, що кошти, які знаходились на картковому рахунку, відкритому [PERSON] в АТ «Ощадбанк», були вилучені шахрайським шляхом, а саме: підробки документів та шахрайських дій. Отже, судами встановлено, що [PERSON] був клієнтом АТ «Ощадбанк», в якому були відкриті рахунки на його ім`я та на яких акумулювались виплати, проте він не зміг зняти/отримати свої заощадження, оскільки такі були зняті з рахунку АТ «Ощадбанк» без його розпорядження іншими особами шляхом шахрайських дій та через порушення працівниками АТ «Ощадбанк» внутрішніх правил банку. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] . Згідно з копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 серпня 2021 року, спадкоємцями майна після смерті [PERSON] є син [PERSON] та дружина [PERSON] . Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2022 р. по цивільній справі № 202/3157/22 за позовом [PERSON] , [PERSON] до Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України» (АТ «Ощадбанк») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, було частково задоволено позовні вимоги. 01.03.2023р. постановою Дніпровського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. 15.08.2023 р. постановою Верховного Суду було частково задоволено касаційну скаргу акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь [PERSON] та [PERSON] моральної шкоди в загальному розмірі 332 000,00 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в частині стягнення моральної шкоди відмвлено. У задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] до акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в частині стягнення моральної шкоди відмовити. В іншій частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2022 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 березня 2023 року залишено без змін. Таким чином, на користь [PERSON] та [PERSON] стягнуто з Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» матеріальну шкоду, в загальному розмірі 332 127,00 грн., тобто по 166 063,50 грн. на користь кожного. 26.09.2023 р. Акціонерним Товариством «Державний Ощадний Банк України» було здійснено відповідну виплату у розмірі 166 063,50 грн. кожному за рішенням суду (доказ додаю: роздруківка про зарахування грошових коштів на картку від 26.09.23 р.), тобто депозитний вклад у розмірі 332 127,00 грн., який було розподілено як спадок. Відтак, позивач, посилаючись на пункт 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в якому зазначено, що у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також, сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. У постанові об' єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18) зроблено висновок про те, що зобов`язання з відшкодування шкоди, як правило, може мати місце лише за відсутності договірних правовідносин. Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх. Відповідно до п. 4.6 Договору №176781604 від 20.10.2016 р. зазначено, що за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором Сторони несуть відповідальність згідно з вимогами законодавства. Таким чином, як правонаступник [PERSON] , позивач вважає, що має право вимоги до банку про повернення грошових коштів згідно з умовами укладеного ним договору банківського рахунку та застосування наслідків, передбачених договором та законом, у разі порушення банком своїх зобов`язань за договором. З врахуванням викладеного, варто зазначити, що статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати нарахунок, відкритий клієнтові (володільцевірахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядженняклієнта проперерахування івидачу відповіднихсум зрахунка тапроведення іншихоперацій зарахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. При цьому, відповідно до вимог частини 3 вказаної статті, банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Частинами 1-3 ст. 1068 ЦК України передбачено,що Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту,якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта,в день надходження добанку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк невстановлений договором банківського рахункаабо законом. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Згідно зі ст. 1071 ЦК України, Банк може списати грошові кошти зрахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно достатті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістомстатті 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила віх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Порядок здійснення переказів встановлено Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжною карткою є електронний платіжний засібу вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду карти, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків нарахунки іншихосіб,отримання коштіву готівковій формі вкасах банківчерез банківські автомати,а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Держателем електронного платіжного засобу-є фізична особа,яка назаконних підставах використовує спеціальний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного спеціального платіжного засобу пункт1.4); документ напереказ -електронний або паперовий документ, що використовується суб`єктами переказу, їх клієнтами, кліринговими, еквайринговими установами або іншими установами - учасниками платіжної системи для передачі дорученьна переказкоштів (пункт1.6);документ напереказ готівки-документ напереказ,що використовується для ініціювання переказу коштів, поданих разомз цимдокументом уготівковій формі(пункт1.7); електронний платіжний засіб -платіжний інструмент,який надаєйого держателю можливість задопомогою платіжного пристрою отримати інформацію проналежні держателю кошти таініціювати їхпереказ (пункт1.14); ініціатор -особа,яка назаконних підставахініціює переказ коштів шляхом формування та/або подання відповідного документа напереказ або використання електронного платіжного засобу(пункт1.15); платіжне доручення-розрахунковий документ,який міститьдоручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів зі свого рахунка на рахунок тримувача (пункт1.30); розрахунковий документ-документ напереказ коштів, що використовується для ініціювання переказу зрахунка платникана рахунокотримувача (пункт1.35); мобільний платіжний інструмент - електронний платіжний засіб, реалізований в апаратно-програмному середовищі мобільного телефону або іншого бездротового пристрою користувача (пункт 1-19-3); Відповідно до вимог п. 1.24 ст. 1 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні, переказ коштів (далі - переказ) - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою. Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі. Неналежний переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини ініціатора переказу, який не є платником, відбувається її списання з рахунка неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому суми переказу в готівковій чи майновій формі; Відповідно до п. 1.23 вказаного Закону, отримувачем є особа, на рахунок якої зараховується сума переказу або яка отримує суму переказу у готівковій формі; неналежним отримувачем - особа, якій без законних підстав зарахована сума переказу на її рахунок або видана їй у готівковій формі. Відповідно до пункті 14.12 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні`користувач спеціального платіжного засобу зобов`язаний використовувати його відповідно до вимог законодавства України і умов договору, укладеного з емітентом, та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Згідно з пунктом 2 розділу 6 Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року №705(далі - Положення), користувач зобов`язаний не розкривати іншим особам, крім користувача, ПІН або іншу інформацію, яка дає змогу виконувати платіжні операції з використанням електронного платіжного засобу. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону УкраїниЗакону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженогопостановою правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року N 705,емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу. Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. Відповідно до пункту 9 розділу VІ Положення користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН у або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З наведеної норми вбачається, що користувач не несе відповідальності, якщо наданий йому Банком електронний платіжний засіб було використано без електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача. Зазначене повністю узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року у справі N 6-71цс15, Верховним Судом у постанові від 14 лютого 2018 року у справі N 127/23496/15-ц та у постанові від 20 червня 2018 року у справі №691/699/16-ц. З врахуванням зазначеного, з матеріалів справи вбачається, що вироком суду встановлено обставини шахрайських дій стосовного заволодіння коштами клієнта Банку [PERSON] . Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 09.08.2021 у вказаній кримінальній справі №234/7317/21 замінено потерпілого [PERSON] на [PERSON] та [PERSON] , у зв`язку із смертю. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1230 ЦК України визначено, що до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя. Положення статті 1218 та статті 1230 ЦК України співвідноситься між собою як загальне та спеціальне положення. Таким чином, оскільки ч. 2 ст. 1230 ЦК України є спеціальною нормою, яка встановлює виникнення права на стягнення неустойки (штрафу, пені) на користь спадкоємця - якщо вона присуджена спадкодавцю за його життя. Так, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2022 у справі №202/3157/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01.03.2023, та з урахуванням змін, внесених постановою від 15.08.2023 та додатковою постановою Верховного Суду (Касаційний цивільний суд) від 06.09.2023, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволено частково, стягнуто з АТ «Ощадбанк» матеріальну шкоду в загальному розмірі 332 127,00 грн. (сума привласнених коштів з рахунку померлого клієнта [PERSON] ), тобто по 166 063,50 грн. на користь кожного з позивачів (розмір частки кожного із позивачів як спадкоємців померлого клієнта [PERSON] - 1/2), а також стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 3321, 27 грн. Відтак, з зазначеного вбачається, що вироком встановлено обставини вчинення криіманального правопорушення, а рішеннями судів встановлено та ухвалено стягнення з Банку на користь спадкоємців матеріальну шкоду в загальному розмірі 332 127,00 грн. (сума привласнених коштів з рахунку померлого клієнта [PERSON] ) Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] було реалізовано право на відшкодування шкоди, яку було завдано його батьку. Окрім цього, у рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.11.2022, яке було долучено до позовної заяви вбачається, що питання в контексті статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" вирішувалось та досліджувалось та Банк поніс відповідальність у розмірі завданої матеріальної шкоди щодо перерахування суми без розпорядження клієнта, доліджувалось. Таким чином, суд погоджується з твердженнями представника відповідача, що питання стягнення спадкоємцями [PERSON] з АТ «Ощадбанк» коштів в порядку ст. 1230 ЦК України було предметом розгляду судом у цивільній справі № 202/3157/22, та викладені висновки у постанові Верховного Суду від 15.09.2023, яким в задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди в порядку ст. 1230 ЦК України, відмовлено. Відтак, суд прийшов до висновку, що дані обставини підтверджують безпідставність та необґрунтованість позовних вимог позивача до АТ «Ощадбанк» та відсутності правових підстав для стягнення з Банку пені на користь [PERSON] та належним чином спростовані стороною відповідача у поданому відзиві. Окрім цього, позивач при зверненні до суду в прохальній частині позову зазначив про стягнення з Акціонерного Товариства «Державний Ощадний Банк України» на користь [PERSON] та [PERSON] пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день з 15.09.2019 р. по 26.09.2023 р. (1473 дні), що становить по 244 611,55 грн. кожному. Разом з цим, позивачем статус [PERSON] визначено, як представник позивача, однак в прохальній частині позивач просить стягнути кошти і на її користь. Так, як зазначено в постанові Верховного Суду від 8 вересня 2020 року справа № 910/17599/19 «Норми чинного процесуального законодавства не передбачають права особи одночасно звертатися з позовом як у власних інтересах, так і в інтересах іншої юридичної особи. Цей висновок випливає із відносності процесуальних відносин та завдання господарського судочинства, метою якого є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб чи держави. Ця мета реалізуються через право на звернення до господарського суду у власних інтересах або в інтересах інших осіб, якщо таке право надане законом.». Із змісту позовної заяви не вбачається право [PERSON] заявляти позов в інтересах [PERSON] , як і просити суд стягнути на користь [PERSON] кошти. Таким чином, зазначене свідчить про відсутність підстав для розгляду судом вимог [PERSON] щодо стягнення з Банку пені на користь [PERSON] . Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не мо же ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням зазначеного, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на момент звернення є безпідставними та належним чином необґрунтованими.

Outcome: dismissed