Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-11 00:00:00

У травні 2023 року представник позивачів - адвокат Яцун В.М. звернувся до суду з вказаним позовом, просив: визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,84 кв.м, житловою площею 25,02 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами; визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,84 кв.м, житловою площею 25,02 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами; визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,84 кв.м, житловою площею 25,02 кв.м, з господарськими будівлями і спорудами. В обґрунтування заявлених вимог, представник позивачів вказує на те, що рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 20.09.1989 № 135 про признання права власності на будинки державного житлового фонду, що знаходяться на території міста було признано право власності на будинки державного житлового фонду м. Носівка за Носівським виробничим управлінням житлово-комунального господарства на балансі якого вони знаходяться, а саме квартиру [ADDRESS] . Розпорядженням органу приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] було передано вказану квартиру в приватну спільну власність, на підставі якого їй у десятиденний термін необхідно було оформити свідоцтво про право власності на житло, однак остання цього не зробила. Вказана квартира не знаходиться на балансі комунального підприємства «Носівка-Комунальник». Право власності на квартиру не зареєстроване. Враховуючи, що понад 20 років позивачі безперешкодно, відкрито, безперервно володіють даним нерухомим майном, ведуть господарство, сплачують комунальні послуги, здійснюють поточний ремонт квартири, просив визнати за ним право власності на вказане майно за набувальною давністю. Ухвалою судді від 24 травня 2023 року відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16 червня 2023 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. В судове засідання призначене на 12.02.2024 року не з`явилась, щодо розгляду справи за її відсутності не заперечувала. Позивач [PERSON] позов підтримала, просила його задовольнити. В судове засідання призначене на 12.02.2024 року не з`явилась, щодо розгляду справи за її відсутності не заперечувала. Позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити. В судове засідання призначене на 12.02.2024 року не з`явився, щодо розгляду справи за його відсутності не заперечував. Представник позивачів - адвокат Яцун В.М. підтримав позов у повному обсязі, просив його задовольнити, розгляд справи 12.02.2024 року просив проводити у його відсутність. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, через систему «Електронний суд» надіслала до суду заяву у якій просила розглядати справу без участі представника Носівської міської ради Чернігівської області за наявними в ній матеріалами та дослідженими в судовому засіданні доказами. Дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Носівської міської ради народних депутатів Чернігівської області від 20.09.1989 № 135 про признання права власності на будинки державного житлового фонду, що знаходяться на території міста було признано право власності на будинки державного житлового фонду м. Носівка за Носівським виробничим управлінням житлово-комунального господарства на балансі якого вони знаходяться, а саме квартиру [ADDRESS] , що підтверджується копією вказаного рішення та копією додатку до рішення № 135 Виконкому міської ради народних депутатів Чернігівської області від 28.09.1989 (а. с. 20). Згідно з копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища гр. [PERSON] 23 лютого 1987 року уклала шлюб з гр. [PERSON] , після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] . 11 жовтня 2002 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 13). Розпорядженням органу приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» [PERSON] було передано квартиру [ADDRESS] в приватну спільну власність, на підставі якого їй у десятиденний термін необхідно було оформити свідоцтво про право власності на житло (а. с. 21). Відповідно до копії свідоцтва про одруження гр. [PERSON] , [INFO] уклала шлюб з гр. [PERSON] . Після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище [PERSON] (а. с. 10). Відповідно до довідки комунального підприємства «Носівка-Комунальник» виконкому Носівської міської ради від 11 жовтня 2016 року квартира [ADDRESS] не знаходиться на балансі комунального підприємства «Носівка-Комунальник» (а. с. 14). Право власності на вказану квартиру не зареєстроване, що підтверджується копією довідки КП «Носівське бюро технічної інвентаризації» Носівської міської ради від 25 липня 2022 року (а. с. 16). [PERSON] є дочкою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу (а. с. 11, 12). [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а. с. 11). З копії довідки виданої Носівською міською радою Чернігівської області від 26 травня 2022 року вбачається, що станом на 06.05.2022 у домоволодінні [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 30.03.2006; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 22.12.2003; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 19.12.2003 (а. с. 15). На замовлення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , станом на 31 березня 2022 року суб`єктом господарювання ФОП [PERSON] було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] (а. с. 17-19). Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зверталися до центру надання адміністративних послуг Носівської міської ради з метою реєстрації за ними права власності на вищезазначене нерухоме майно, однак державним реєстратором прав на нерухоме майно Носівської міської ради було відмовлено у державній реєстрації прав у зв`язку з тим, що відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, подані для проведення державної реєстрації прав не відповідають вимогам або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що посвідчують, а саме подане розпорядження органу приватизації не є підставою для державної реєстрації права власності на квартиру (а. с. 22). Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам суд враховує наступне. Так, ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Звертаючись до суду позивачі вказували на те, що вони добросовісно користуються майном, утримують його, володіють ним безперервно. Частиною 1 та частиною 3 статті 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять років з часу сплину позовної давності. Зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17, а також у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вбачається, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, правомірність набуття права власності на майно, добросовісності та безтитульності, безперервності володіння ним без правової підстави. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави, добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Даний висновок підтверджується у постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в цивільній справі № 645/2540/17-ц. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду вказав на те, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. У судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , як на момент заволодіння так і увесь час користування спірним майном, була обізнана відносно того, що вона є одним із власників квартири, яка є предметом спору та на яку вона просить визнати право власності (1/3 ч.) за набувальною давністю, однак з невідомих суду причин у термін, який їй був наданий право власності не оформила. Не заперечувала [PERSON] і того факту, що квартира, на яку вона разом з дітьми просить визнати право власності була надана їй у користування на підставі ордеру. Згідно ч. 1 ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Як вбачається з матеріалів справи, позивачу [PERSON] видано ордер на підставі рішення виконавчого комітету Носівської міської ради від 20 вересня 1989 р оку № 135 на право зайняття квартири в [ADDRESS] (а.с. 19-21). Цей ордер є єдиним документом, що надає право на зайняття вказаною жилою площею і дійсний 10 днів. Передача ордера іншій особі забороняється (а. с. 21). З копії довідки виданої Носівською міською радою Чернігівської області від 26 травня 2022 року вбачається, що станом на 06.05.2022 у домоволодінні [ADDRESS] зареєстрованими значаться: [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 30.03.2006; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 22.12.2003; [PERSON] , [INFO] , дата реєстрації 19.12.2003 (а. с. 15). Зважаючи на викладене, суд вважає, що [PERSON] користується зазначеною квартирою на підставі певного юридичного титулу, а тому не є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки спірне майно має власника, який передав у тимчасове користування позивачу вказане майно, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Отже, позивач [PERSON] не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю. Суд вважає, що відкритість і безперервність користування позивачем майном за даних обставин не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами ст. 344 ЦК України. Крім того, суд не занаходить підстав для задоволення вимог позивачів [PERSON] та [PERSON] оскільки вони не довели в сукупності обставин, які є необхідними для застосування положень про набувальну давність як підставу для визнання права власності. [PERSON] повідомив суду, що він зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак в квартирі фактично не проживає, тривалий час проживає окремо. Також підтвердити суду, що ним здійснюється утримання спірного житла позивач не вбачає можливим. Позивач [PERSON] також зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , однак, в свою чергу надати доказів утримання квартири немає можливості, як і підтвердити того факту, що вона не була обізнана, що проживає в квартирі, яку отримали її батьки за місцем роботи. Суд приходить висновку, що позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєструвавшись у спірному помешканні, набули право користування ним на відповідній правовій підставі, передбаченій пунктом 3 Тимчасового порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.01.2003 року № 35. І вказана обставина виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі, володілець володіє майном, не як власник. При цьому, сам по собі факт неналежності житлового будинку на балансі комунального підприємства «Носівка-Комунальник», не може свідчити про наявність правових підстав для застосування положення статті 344 ЦК України, без наявності умов для набуття права власності на майно за набувальною давністю. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні позову небхідно відмовити.

Outcome: dismissed