Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

06.02.2020 [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Київгаз», згідно вимог якого просила суд визнати недійсним договір № 300000530 від 08.10.2012 року про надання населенню послуг з газопостачання, укладений між [PERSON] та ПАТ «Київгаз». В обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням заяви про усунення недоліків, позивач вказує, що їй стало відомо про вказаний договір який, ніби укладений нею, проте вона його не підписувала, за довго до дати укладення такого договору позивач змінила прізвище на « [PERSON] » та на дату укладення договору остання утримувалась під вартою. Вказані обставини в сукупності свідчать про недійсність оспорюваного договору, що і послугувало підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 19.02.2020 року відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін. 18.03.2020 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, внаслідок його безпідставності. 19.10.2020 до суду надійшли письмові пояснення Акціонерного товариства «Київгаз», в якому представник все ж наполягав на безпідставності позовних вимог. 10.11.2021 залишено без розгляду позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства «Київгаз» про визнання недійсним договору. 29.06.2022 постановою Київського апеляційного суду ухвалу суду від 10.11.2021 скасовано, а справу направлено для продовження розгляду.. 29.08.2022 до суду надійшли письмові пояснення Акціонерного товариства «Київгаз», в якому представник все ж наполягав на безпідставності позовних вимог. 28.10.2022 до суду надійшли письмові пояснення Акціонерного товариства «Київгаз». 04.11.2022 до суду надійшли додаткові письмові пояснення [PERSON] . 25.01.2023 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Дементьєва Тараса Михайловича та витребувано у Акціонерного товариства «Київгаз» оригінал Договору про надання населенню послуг з газопостачання № 300000530 від 08.10.2012р. 04.05.2023 до суду надійшла заява відповідача, в якій представник повідомив, що відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» в 2015 році відбулося реформування газової сфери, яке. зокрема, полягало у відокремленні функцій з постачання від функцій з розподілу природного газу. 25 червня 2015 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг було прийнято постанову «Про анулювання ліцензій на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом, виданих АТ «Мелітопольгаз» та АТ «Київгаз» № 1837, у зв`язку з чим з 01 липня 2015 року анульовано ліцензію Відповідача на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом. З 01 липня 2015 року по даний момент відповідач надає послуги лише з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на підставі ліцензії виданої постановою НКРЕКП від 29.06.2017р. № 854. із змінами від 28.05.2019р. № 833. Відповідно до статті 330 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2012 № 578/5. строк зберігання договорів, у тому числі про надання послуг, становить 3 (три) роки, після закінчення строку дії договору. На підставі зазначених вимог вказаного Переліку АТ «Київгаз» затвердило Акт № 13 від 08 квітня 2019 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду. До знищення згідно із зазначеним Актом, як документи, що не мають культурної цінності та втратили практичне значення, відібрані були у тому числі договори на постачання та транспортування природного газу із споживачами м. Києва, були укладені за період з 2009 по 2013. До зазначеної категорії договорів належав і спірний договір про надання населенню послуг з газопостачання № 300000530 від 08.10.2012. За наведених обставин, АТ «Київгаз» не може надати витребуваний судом оригінал договору про надання населенню послуг з газопостачання № 300000530 від 08.10.2012. 06.04.2023 до суду надійшло клопотання АТ «Київгаз» про закриття провадження у справі, у задоволенні якого ухвалою суду від 20.02.2024 відмовлено. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши на їх безпідставність, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору дарування частини житлового будинку від 27 грудня 2002 року [PERSON] є власником 54/100 частин будинку [ADDRESS] . Будинок [ADDRESS] газифікований - проект газифікації за реєстр. №59/п, 1969, ПІ «Укржилремпроект», акт прийомки в експлуатацію газифікованого об`єкту від 16.07.1970, відомість на пуск газу від 15.08.1970. Постачання природного газу здійснюється згідно «Правил постачання природного газу», затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015р. № 2496. Відповідно до п. 2 розділу 3 «Правил постачання природного газу», постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі договору, що укладається між ним та постачальником на умовах типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого Регулятором (НКРЕКП), які є однаковими для всіх побутових споживачів України. За договором постачання природного газу постачальник зобов`язаний поставити побутовому споживачу природній газ у необхідних для нього об`ємах, а побутовий споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначає договором. Договір постачання природного газу побутовим споживачам укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам за згодою постачальника відповідно до умов Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500 (далі - Типовий договір), що розміщений на офіційному вебсайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору. На письмову вимогу побутового споживача постачальник зобов`язаний протягом десяти робочих днів з дати отримання такого письмового звернення безкоштовно надати побутовому споживачу підписану уповноваженою особою постачальника письмову форму договору постачання природного газу побутовим споживачам. Відповідач стверджує, що 08 жовтня 2012 рочку між ПАТ "Київгаз" та [PERSON] укладено договір про надання населенню послуг з газопостачання №300000530. Проте вказаний договір позивача просить визнати недійсним. Договір постачання природного газу побутовим споживачем укладається з урахуванням статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України, шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви АТ "Київгаз" додано копію договору дарування частини житлового будинку від 27 грудня 2002 року, згідно з яким [PERSON] прийняла в дар 54/100 частин будинку [ADDRESS] . В договорі було зазначено дошлюбне прізвище [PERSON] - « [PERSON] ». Також до позовної заяви було додано копію свідоцтва про шлюб від 25 квітня 2007 року, згідно з яким після реєстрації шлюбу відповідачка отримала нове прізвище - « [PERSON] ». Відповідно до ст. 215 ЦК України, існує два види недійсних правочинів. Перший - це нікчемний правочин, якщо його недійсність встановлена законом. Другий - це оспорюваний правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Недійсність нікчемного правочину встановлена законом, а тому визнання його недійсності судом не вимагається. Визнання недійсним оспорюваного правочину можливо лише за рішенням суду. Слід зазначити, що в Україні в силу ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства. Також, відповідно до п. 7 вказаної Постанови, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним, як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Така позиція Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідає нормам ч. 5 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; установлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги й заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими й електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.79 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст.79 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що в Позивача було відсутнє волевиявлення на отримання послуг з газопостачання до позовної заяви не надано. Твердження Позивача, що на Договорі він не міг поставити підпис, не доводить факту, що послуги з газопостачання до будинку за адресою [ADDRESS] , який належить Позивачу на праві приватної власності не надавалися. Загальний порядок укладення договорів врегульований положеннями, зокрема, статей 205, 207, 638-642 Цивільного кодексу України та статті 181 Господарського кодексу України. З аналізу перелічених норм вбачається, що за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до ч. 2 ст. 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій. Водночас здійснення Позивачем сплат послуг з газопостачання само по собі є конклюдентною дією, тобто - дією особи, що виражає її волевиявлення на встановлення правовідносин, зокрема, на укладання угоди. АТ «Київгаз» надано на підтвердження сплати заборгованості [PERSON] за оспорюваним Договором: - 29.05.2013 на суму 4 098,00 грн, сплачену через відділення Українського професійного банку; - 30.01.2014 на суму 925,63 грн, сплачену через відділення Ощадбанку; - 04.06.2014 на суму 3 607,29 грн, сплачену через відділення Укрпошти; надає суду відповідні засвідчені копії витягів з бази (Єдиний розрахунковий центр) АТ «Київгаз». Окрім того, суд приймає до уваги доводи відповідача, що з моменту укладання договору та по сьогодні позивач не зверталася до АТ «Київгаз» із заявою про відключення газу за адресою: [ADDRESS] та стороною позивача вказаного в судовому засіданні спростовано не було. Таким чином, до закінчення дії ліцензії АТ «Київгаз» на постачання природного газу населенню, відповідач здійснював постачання природного газу позивачу до його приватного будинку за адресою: [ADDRESS] , а позивач в свою чергу споживав природний газ та сплачував за дану послуг, що в свою чергу підтверджує факт про визнання ним умов Договору. Суд вважає за необхідне зазначити, що вказане також було встановлено судовим рішенням Київського апеляційного суду 363/895/20 від 11.01.2021 у справі за позовом акціонерного товариства «Київгаз» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Також, під час судового розгляду встановлено, що АТ «Київгаз» здійснював господарську діяльність з постачання природного газу на території міста Києва до 01.07.2015. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» відбулося відокремленні функцій з постачання та розподілу природного газу і у зв`язку з цим з 01 липня 2015 року дію ліцензії ПАТ «Київгаз» на провадження господарської діяльності з постачання природного газу № 597375 від 13.12.2011 р. анульовано. Натомість АТ «Київгаз» продовжує здійснювати послуги розподілу (транспортування) природного газу газотранспортними мережами на підставі ліцензії на розподіл природного газу, виданої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 29 червня 2017 року № 854, із змінами внесеними постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28.05.2019 р. № 833. Главою 4 розділу IX Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс ГРМ) визначено порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення). У пункті першому глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ вказано, що визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ (яким є АТ «Київгаз») і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. У разі відсутності лічильника газу в Оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому, Оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Відповідач також звертає увагу на те, що главою 8 розділу X Кодексу ГРМ передбачений порядок періодичної повірки ЗВТ по об`єктах побутових споживачів (населенню). Згідно з пунктом третім глави 4 розділу IX Кодексу ГРМ побутовий споживач, на території та/або в приміщенні якого встановлений лічильник газу, зобов`язаний забезпечити доступ представникам Оператора ГРМ після пред`явлення ними службових посвідчень для проведення робіт з демонтажу лічильника на повірку (або його повірки на місці встановлення). В розпорядженні відповідача наявний витяг з відомості зняття контрольних показників лічильника газу, що встановлений у помешканні [PERSON] , копію якого надано суду. Показники зняті лише 30.04.2016, натомість ця обставина не спростовує споживання газу з моменту виникнення спірних правовідносин, а навпаки підтверджує факт споживання позивачкою послуг. Цифрові значення лічильника газу засвідчені підписом [PERSON] 30.05.2016. При цьому, відповідач у своїх поясненнях вказує, що за період з моменту виникнення спірних правовідносин і до сьогодні - зняття контрольних показників лічильника газу відбулося лише один через з огляду на те, що [PERSON] , не дивлячись на вимогу закону, не допускає працівників АТ «Київгаз» ні до періодичного контролю для зняття показань ЗВТ (лічильника газу), ні для здійснення періодичної повірки лічильника, ні для вчинення інших дій, регламентованих законом. Для виконання функцій, покладених законом на Оператора ГРМ 22.07.2022 для здійснення контролю відповідності встановленого газоспоживаючого обладнання проектній документації, обстеження газових мереж до ВОГ та/або газоспоживаючого обладнання, для перевірки працездатності та зняття лічильника на повірку, АТ «Київгаз» здійснило виїзд за адресою позивача: [ADDRESS] . Однак [PERSON] відмовилася надати відповідний доступ працівникам АТ «Київгаз» на земельну ділянку, де розташована газорозподільна система; до об`єктів, де розташоване газове обладнання та комерційний вузол обліку газу, заборонила проводити відеозйомку, щоб зафіксувати факт власної відмови в наданні доступу. Вказані факти зафіксовані в Акті про відмову у доступі, що складений працівниками АТ «Київгаз», які наявні в матеріалах справи. З матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] . відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції в місті Києві було зареєстровано шлюб та в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 304. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». З долученого до матеріалів справи копії паспорта [PERSON] серії [NUMBER] вбачається, що Голосіївським РУ ГУМВС України в місті Києві 31 травня 2007 року, останній був виданий вказаний паспорт. Крім того, з доданої до матеріалів справи копії довідки про звільнення частина «Б» серія КИВ № 05998 виданої [PERSON] вбачається, що [PERSON] перебувала у Київському слідчому ізоляторі у період з 13 вересня 2011 року по 29 березня 2013 року та звільнена на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 14 березня 2013 року та прямує до місця проживання [ADDRESS] (а.с.42, т.1). В матеріалах справи міститься також копії службової записки від 10 жовтня 2010 року № 919/26, складеної начальником РАВ ФЕГГ № 3 ВАТ «Київгаз» Чорною Т.В. на ім`я начальника УТГН ВАТ «Київгаз» Семеновій В.О. про допущення описки в договорі, де вбачається, що начальником РАВ ФЕГГ № 3 Чорною Т.В. 08 жовтня 2010 року при укладанні договору № 300000530, була допущена описка в даті укладання договору, замість вірної дати 08 жовтня 2010 року поставлена невірна 08 жовтня 2012 року. Вказано, що 10 жовтня 2010 року під час реєстрації договору була виявлена описка, про що повідомлено начальника УТГН ВАТ «Київгаз». Так, однією з підстав для визнання договору недійсним, позивач зазначила, що на Договорі проставлено не її підпис. Натомість клопотання про проведення почеркознавчої експертизи [PERSON] не заявляла, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на спростування справжності підпису на Договорі не надала. Суд звертає увагу на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 456/2632/15-ц. У зазначеній постанові відповідач заперечувала власний підпис на договорі про надання послуг з газопостачання. Однак Верховний Суд з приводу такої заяви зазначив: «Ідентифікація виконавця підпису споживача в договорі про надання послуг з газопостачання потребує застосування спеціальних знань, що можливо з`ясувати в порядку призначення судом почеркознавчої експертизи. При розгляді цієї справи в судах першої та апеляційної інстанцій жодною із сторін не заявлялося клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, тому доводи касаційної скарги про те, що [PERSON] не підписувала договір від 17 січня 2008 року № 4141461 про надання послуг з газопостачання, є необґрунтованими». Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, слід виходити з того, що згідно з частиною першою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вище викладене та факт того, зміст Договору визначений на основі типового договору та підписаний з боку позивача; позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності в момент укладення Договору; описка у Договорі жодним чином не впливає на його дійсність; Договір вчинений у формі встановленій законом та був схвалений позивачкою шляхом фактичного споживання природного газу та здійсненням оплат з боку останньої; відмова у наданні доступу працівникам АТ «Київгаз» на земельну ділянку, де розташована газорозподільна система; до об`єктів, де розташоване газове обладнання та комерційний вузол обліку газу, забороною проводити відеозйомку, непрямо свідчить про споживання позивачкою послуг з розподілу природного газу та послуг з газопостачання; суд приходить до висновку, що позивачем не наведено достатніх та переконливих обставин, які б в своїй сукупності дали змогу дійти висновку про наявність підстав для визнання недійсним договору № 300000530 від 08.10.2012 року про надання населенню послуг з газопостачання, укладеного між сторонами недійсним. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: dismissed