Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

У червні 2023 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання в цілому права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Позов обгрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 листопада 1975 року по 15 вересня 2002 року, фактично шлюбні відносини припинені з 2000 року. В шлюбі був побудований буд. [ADDRESS] , який є спільною сумісною власністю сторін. Після розірвання шлюбу відповідач прийняв рішення відмовитись від своєї частки у даному будинку, залишивши будинок в цілому позивачу разом із спільними дітьми. Між сторонами була домовленість-після розірвання шлюбу позивач повністю відмовляється від аліментів на дітей і в подальшому не матиме жодних майнових претензій до відповідача, про що останній в присутності свідків 12 березня 2000 року написав відповідну розписку, тобто фактично між сторонами укладено угоду про поділ спільного майна-даного будинку, у зв`язку з чим позивач вважає, що сторонами досягнуто згоди щодо вказаного будинку, який після цього належить їй в цілому. Позивач, вважаючи себе власником, упродовж останніх 20 років здійснює догляд і ремонт будинку і господарських будівель, догляд прилеглої земельної, поліпшення будинку. Відповідач з 2021 року почав заперечувати її право на будинок в цілому, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись за захистом свого права у судовому порядку. Просить позов задовольнити. Розгляд справи призначено за правилами загального позовного провадження із проведенням підготовчого судового засідання. Відповідно до відзиву від 07 серпня 2023 року відповідач [PERSON] позов не визнає з посиланням на його безпідставність, вказує, що нормами цивільного законодавства не передбачена відмова від права власності на нерухоме майно шляхом складення розписки у простій письмовій формі; розписка не містить даних про відмову від права власності на будинок; правовстановлюючий документ на будинок-свідоцтво про право власності від 10 листопада 2000 року, видано після дати складення розписки, яка не має жодного юридичного значення; у 2019 році позивач звернулась до суду із позовом про визнання буд. [ADDRESS] спільною сумісною власністю із визнанням за нею права власності на 1 / 2 частку, її позов 08 липня 2019 року задоволений, рішення набрало законної сили і сторонами зареєстровано з 22 серпня 2019 року право власності на даний будинок по 1 / 2 частці; після розірвання шлюбу відповідач через неприязні стосунки із позивачем та сварки змушений покинути будинок, який побудував власними руками, і в подальшому вирішити питання про його поділ; ремонтні роботи позивач робила без його згоди, остання використовує будинок без його погоджень, як співвласника; у липні 2020 року ним ініційоване в судовому порядку питання щодо виділу в натурі належної частки будинку, остаточне рішення не прийняте, зокрема і через неодноразові клопотання [PERSON] про відкладення судового розгляду. За результатами підготовчого провадження ухвалою суду від 22 листопада 2023 року справу призначено до судового розгляду по суті. Згідно з клопотанням від 12 лютого 2024 року представник позивача адвокат Васюк Д.Г. позов підтримує, судовий розгляд просить провести за відсутності. Відповідно до заяви від 13 лютого 2024 року представник відповідача адвокат Скиба С.Е. позов не визнає, судовий розгляд просить провести за відсутності. Інші заяви, клопотання сторін станом на 13 лютого 2024 року відсутні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку ч.2 ст.247\~ЦПК\~України не здійснюється. Фактичні обставини та мотиви, з яких виходить суд, із застосованими нормами права. Позивачем по справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання з 25 червня 1978 року в [ADDRESS] , відповідач- [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання з 25 червня 1978 року в [ADDRESS] , останні перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №216 від 15 серпня 2002 року (свідоцтво про розірвання шлюбу від 11 жовтня 2007 року), також сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Сторони згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… від 06 вересня 2021 року є співвласниками буд. [ADDRESS] по 1 / 2 частці кожен, державна реєстрація права власності проведена 22 серпня 2019 року, додаткові відомості-відповідно до рішення Ніжинського міськрайонного суду від 08 липня 2019 року даний житловий будинок визнаний спільною сумісною власністю подружжя, у власності [PERSON] залишено 1 / 2 частку будинку, що підтверджується і самим рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 08 липня 2019 року по справі №740/855/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна об`єктом права спільної сумісної власності та визнання права власності. Даним рішенням, яке набрало законної сили 08 серпня 2019 року, встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 15 серпня 2002 року; із врахуванням договору купівлі-продажу від 02 вересня 1977 року та свідоцтва від 10 листопада 2000 року [PERSON] в цілому належить буд. [ADDRESS] ; за рішенням суду вказаний будинок визнаний об`єктом права спільної сумісної власності сторін, в порядку його поділу за [PERSON] визнано право власності в 1 / 2 частці, із залишенням у власності [PERSON] права власності на 1 / 2 частку. Відповідно до копії доданої до позовної розписки від 12 березня 2000 року [PERSON] залишає сім`ю і нерухоме майно у розпорядження дітей, претензій до дружини [PERSON] не має, розписка написана при свідках. Також згідно з ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 16 липня 2020 року відкрито провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі нерухомого майна та визначення порядку користування земельною ділянкою. Остаточне рішення по даній справі сторонами суду не подане. Спірні правовідносини сторін виникли з приводу визнання за позивачем в цілому права власності на житловий будинок. Позивач [PERSON] , як на підставу заявлених нею позовних вимог, посилається на розписку відповідача від 12 березня 2000 року щодо фактичної його відмови від будинку та подальшого залишення будинку виключно у користуванні та володінні позивача з її дітьми, що є фактично укладеною між сторонами угодою. За приписами ст.ст.22, 28 КпШС України, які діяли станом на час купівлі даного будинку і на час написання розписки 12 березня 2000 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном; в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними; в окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Вказане кореспондується зі ст.60 СК України, чинного з 01 січня 2004 року, якою передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Тобто ст.60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Із врахуванням положень ст.22 КпШС України, аналогічних приписів ст.60 СК України, рішення Ніжинського міськрайонного суду від 08 липня 2019 року, буд. [ADDRESS] належить з 22 серпня 2019 року сторонам по 1 / 2 частці за кожним. Відповідно до положень Цивільного кодексу Української PCP від 18 липня 1963 року є обов`язковим нотаріальне посвідчення угод щодо нерухомого майна, зокрема і стосовно житлового будинку, що зазначено у ст.227 даного Кодексу (договір купівлі-продажу жилого будинку), у ст.ст.243, 244 (договір дарування). Згідно із ст.47 даного Кодексу нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі, недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Копія розписки від 12 березня 2000 року щодо залишення відповідачем сім`ї і нерухомого майна у розпорядження дітей, відсутність претензій до дружини [PERSON] ,-не є тим документом, що підлягає оцінці саме як правочин, угода, дана розписка, яка не містить конкретних умов, не відповідає вимогам щодо угоди, визначеної ЦК Української PCP. Також за приписами чинного ЦК України особа може відмовитися від свого майнового права; відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства (ст.12); у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч.3 ст.347). \~ \~ \~ \~Дане право згідно розписки, на що посилається позивач, не є реалізованим і на час розгляду справи шляхом укладення відповідних правочинів у встановленому порядку. Також за рішенням Ніжинського міськрайонного\~суду від\~08\~липня 2019\~року сторони з 22 серпня 2019 року є співвласниками спірного будинку по 1 / 2 частці. Відповідно до Конвенції про\~захист\~прав\~людини\~і\~основоположних\~свобод, ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. З даних підстав розписка від 12 березня 2000 року не може слугувати доказом відмови відповідача від будинку, також судом враховується, що якщо особа фактично виразила намір та відмовилася від свого права на нерухоме майно, але не додержалася вимоги про укладення правочину у встановленому порядку із внесення змін до державного реєстру прав, у неї зберігаються всі права та обов`язки власника, зокрема і щодо утримання свого майна, що узгоджується із загальним принципом,-власність зобов`язує, тобто посилання позивача щодо утримання всього будинку не позбавляють її права на компенсацію даних витрат із відповідача, як співвласника, у встановленому порядку, зокрема і в судовому, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову-на відповідача; у разі відмови в позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою у позові підстави для стягнення на користь позивача сплачених нею судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України відсутні. При розгляді\~справи суд\~виходить виключно\~із тих\~доказів,\~що надані\~сторонами під\~час судового\~розгляду із\~врахуванням змагальності\~сторін та\~свободи в\~поданні ними\~суду своїх\~доказів і\~у доведенні\~перед судом\~їх переконливості,\~також судом надана можливість сторонам представити свою позицію по справі за умов, які не ставлять їх в істотно несприятливе становище у порівнянні з іншою стороною.

Outcome: dismissed