Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

[PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник - адвокат Янєва Лада Афанасіївна, звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить поділити майно, що є спільною власністю сторін виділивши у власність [PERSON] 1/2 частину\~ квартири [ADDRESS] (далі - Квартира-1). Встановити порядок користування спірною Квартирою-1, а саме: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,3 кв.м, а у користуванні [PERSON] із її донькою [PERSON] залишити житлову кімнату площею 12,0 кв.м, та житлову кімнату площею 10,4 кв.м, у спільному користуванні залишити коридор, вбудовану шафу, кухню, санвузол, лоджію, балкон. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.07.2020, який було розірвано на підставі рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 14.08.2023. Під час перебування у шлюбі, позивач здійснив відчуження квартири, яка належала йому на праві приватної власності, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач стверджує, що на кошти, отримані від відчуження зазначеного об`єкта нерухомості, подружжя придбало Квартиру-1, яку було зареєстровано за [PERSON] . Позивач вважає, що Квартира-1 належить йому та відповідачеві на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за кожним на 1/2 частку нерухомого майна. Як вбачається із позовної заяви, позивач користується Квартирою-1 разом із [PERSON] та її донькою від першого шлюбу [PERSON] , [INFO] . Позивачем зазначено, що на даний час між ним та відповідачем наявні суперечки шодо порядку користування кімнатами у Квартирі-1. У добровільному порядку вирішити спір неможливо. Вказана Квартира-1 є неподільною, тому виділ частки в натурі неможливий. Тому, позивач просить суд встановити порядок користування Квартирою-1 між співвласниками. 08.11.2023 ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у якій роз`яснено учасникам право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачу роз`яснено право подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали. Ухвалу про відкриття провадження від 08.11.2023 із позовною заявою та додатками до неї було видано відповідачу під розписку, яка датована 23.01.2024. (а.с.58) 05.02.2024 відповідач надала до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі, а також просить зменшити витрати на правничу допомогу, у зв`язку з повним визнанням позову до початку розгляду справи по суті. (а.с. 67) Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва про шлюб, серія [NUMBER] , виданого 03 липня 2020 року Шосткинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 03 липня 2020 року, про що в цей день складено відповідний актовий запис №98, і прізвище після державної реєстрації шлюбу чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . (а.с.27) Із рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області ухваленого 14.08.2023 у справі № 589/2459/23, вбачається, що: - позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу - задоволено; - розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , які його зареєстрували 03 липня 2020 року у Шосткинському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), актовий запис №98. (а.с.29-31) Із договору купівлі - продажу квартири від 02.09.2021, посвідченого Приватним нотаріусом Шосткинського районного нотаріального округу Сумської області Сидоровою А.В., та зареєстрований в реєстрі за №965, вбачається, що продавці [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] передали у\~ власність покупця [PERSON] квартиру за [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 39,8 кв.м, кухні, коридору, санвузла, вбудованої шафи, балкону, лоджії, загальною площею 72,3 кв.м, а покупець приймає цю квартиру та зобов`язується сплатити за неї певну грошову суму. Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на квартиру підлягає державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. (а.с. 60-61) Із заяви [PERSON] на адресу Приватного нотаріуса Шосткинського районного нотаріального округу Сидоровій А.В., яка зареєстрована в реєстрі за 954, вбачається, що [PERSON] дає свою згоду на купівлю за ціну на умовах на свій розсуд його дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] . Підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об`єкта нерухомості, є їх спільною сумісною власністю. Придбане нерухоме майно також буде об`єктом права спільної сумісної власності як таке, що набувається ними за час шлюбу. (а.с.64) Згідно наданого технічного паспорту на Квартиру-1, вона має загальну площу 71,7 кв.м: житлова площа 39,7 кв.м, що складається з трьох житлових кімнат - житлової кімнати №3 площею 17,3 кв.м, житлової кімнати №4 площею 12,0 кв.м, житлової кімнати №5 площею 10,4 кв.м; коридору №1 площею 7,3 кв.м, вбудованої шафи №2 площею 2,9 кв.м, санвузла №7 площею 6,2 кв.м, кухні №6 площею 7,9 кв.м, лоджії площею 5,6 кв.м, балкону площею 2,1 кв.м. (а.с.34-36) Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Так, за ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно із ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року (справа №6-1500 цс15). Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року за №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (зі змінами), судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема за позовами про визначення порядку володіння, користування і розпорядження майном, що є спільною власністю. Згідно із п.14 цієї Постанови Пленуму Верховного Суду України, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року за №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» (зі змінами), якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч.1 ст.369 ЦК України). Згідно із ч.2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Таким чином, враховуючи що спірне нерухоме майно - Квартира-1 була придбана у шлюбі, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а їх частки у майні є рівними. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, враховуючи, що позивач, як співвласник квартири, вважає за необхідне встановити порядок користування квартирою для реалізації своїх прав щодо власності, можливість встановлення порядку користування регламентовано законодавством, відповідач не заперечує щодо запропонованого варіанту користування квартирою, суд приходить до висновку, про встановлення порядку користування квартирою між її співвласниками, наступним чином: виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,3 кв.м, виділити у користування [PERSON] з її донькою [PERSON] житлову кімнату №4 площею 12,0 кв.м, житлову кімнату №5 площею 10,4 кв.м; залишити у спільному користуванні коридор №1 площею 7,3 кв.м, вбудовану шафу №2 площею 2,9 кв.м, санвузол №7 площею 6,2 кв.м, кухню №6 площею 7,9 кв.м, лоджію площею 5,6 кв.м, балкон площею 2,1 кв.м. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір та витрати на правничу допомогу у сумі 5000 грн 00 коп. Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір в розмірі 3783 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №52 від 25.09.2023 року. (а.с.1) Однак, згідно із ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року за №3674-VI (далі - Закон №3674-VI) та ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону №3674-VI повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 1891 грн 50 коп., сплаченого при поданні позову, а іншу частину судового збору в розмірі 1891 грн 50 коп. стягнути з відповідача на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно із ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19. Матеріалами справи встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду даної справи позивачем надано: договір про надання правової допомоги №44 від 29 серпня 2023 року, в якому зазначено розмір гонорару 5000 грн; детальний опис наданих послуг за Договором про надання правової допомоги 25.05.2023; квитанція від 29.08.2023 про сплату адвокату 5000 грн. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19 та від 24 січня 2022 року у справі №757/36628/16-ц, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Відповідач просила зменшити витрати на правничу допомогу, у зв`язку з повним визнанням позову. Якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу (правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17 та у постанові від 19.02.2019 року у справі №917/1071/18). Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з того, що справа є незначної складності, обсяг наданих послуг не є значним, крім того по даній категорії справ є усталена практика, виходячи з критерію розумності, пропорційності, співмірності розподілу витрат на професійну правничу допомогу, з урахуванням клопотання відповідача про зменшення стягнення витрат на правничу допомогу, вважає, що розмір витрати на професійну правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача в сумі 2500 гривень є розумним та справедливим, а тому вимога відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, які необхідно стягнути на користь позивача підлягає задоволенню.

Outcome: approved