Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-15 00:00:00

До суду звернувся позивач з позовом про визнання заповіту недійсним. Позовну заяву мотивував тим, що [INFO] в смт Драбів Драбівського району Черкаської області померла його мати [PERSON] , [INFO] , жителька [ADDRESS] на даний час Золотоніського району Черкаської області. З метою подання заяви про прийняття спадщини 24 липня 2021 року він звернувся до приватного нотаріуса Золотоніського районного нотаріального округу Черкаської області Бірюка О.В., де йому стало відомо про наявність заповіту матері від 08 грудня 2016 року, посвідченого чим же нотаріусом, реєстр № 4979 за яким мати зробила розпорядження на випадок своєї смерті і заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б не складалось і взагалі все те, на що за законом вона матиме право на день смерті заповіла [PERSON] , [INFO] , відповідачу по справі. Звертаючись до нотаріуса позивач вважав себе спадкоємцем своєї матері за заповітом від 22 вересня 2016 року, посвідченого секретарем Демківської сільської ради Драбівського району Черкаської області Пух В.В., реєстр № 66. Починаючи з 2016 року і до своєї смерті мати позивача і за віком і за станом свого здоров`я потребувала постійної уваги, піклування, сторонньої допомоги та моральної підтримки. Про це свідчить її перебування на лікуванні в Черкаській обласній психіатричній лікарні (листопад 2020 року по березень 2021 року) та Драбівській районній лікарні Черкаської області (березень 27 квітня 2021 року). Крім того, після того як покійна мати зробила своє особисте розпорядження на випадок своєї смерті на користь відповідача по справі, на протязі періоду з 8 грудня 2016 року і на час смерті, 27 квітня 2021 року вона не повідомляла позивача про те, що вона змінила своє особисте розпорядження на випадок смерті від 22 вересня 2016 року на його корись. А це свідчить лише про те, що на час посвідчення особистого розпорядження на випадок своєї смерті [INFO] волевиявлення заповідача було не вільним і не відповідало його внутрішній волі. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснив суду, що [PERSON] є його матір`ю, після смерті батька відповідач переоформив на себе 6,8 га земельних паїв, а йому заявив, що якщо буде спадщина на половину, то краще він її спалить, відповідач ображав матір, не пускав його до неї, проте, він зустрічався з мамою у знайомих, привозив їй продукти, бо її холодильник був пустий, причиною того, що він забрав матір у с. Фарбоване було те, що відповідач зловживав спиртними напоями та міг ображати матір, мама виявила бажання переїхати жити до нього і переписати на нього все своє майно, як жила у нього цікавилась онуками, чи закінчили вони школу, хоча у неї вже були правнуки, вона забувала та перепитувала кілька разів. Як їхали в с. Фарбоване мати попросила заїхати в сільську раду щоб написати заповіт, вона хотіла написати на все майно для нього, але він її відговорював, бо це не справедливо було б, потім вона залишилась один на один з секретарем та написала заповіт лише на земельний пай. За час проживання в с. Фарбоване мати була доглянута, її мав змогу оглянути лікар, у цей час у неї почалися проблеми з пам`яттю. З`їздили вони з мамою в с. Новомиколаївка, щоб оформити банківську картку, там вона поспілкувалася з знайомими, а на наступний день мати вирішила повернутися з с. Фарбоване до себе додому, пішла пішки, зайшла в чуже село, де їй підказали, що вона живе в іншому місці, потім її підібрали люди на авто і підвели додому. 19 жовтня 2016 року йому зателефонував відповідач та з погрозами вимагав повернути йому документи матері, він привіз документи матері, тоді ж дав і почитати заповіт відповідачу, який написала мати, але він не придав йому значення. Потім з`ясувалось, що матір отримала новий паспорт і по ньому були переоформлені документи на будинок шляхом дарування брату та написаний новий заповіт. Але при цьому не було враховано його, і це не відповідало моралі та здоровому глузду. В заповіті є підпис мами, але вона вже не розуміла свої дії, тому що протягом місяця змінила свою думку про розпорядження щодо свого майна. Потім були факти коли матір було вдома з пустим холодильником, мама бродила по селу, люди бачили її у полі, 21 листопада 2016 року він востаннє бачив матір у адекватному стані, він приїхав до неї в гості, вона працювала на подвір`ї, погостював і поїхав додому, потім почав приближатися Ковід, він з дружиною захворів, дізнався що маму відвели в психіатричну лікарню. Хрещеник сказав, що бабу відвези в хоспіс де доглядають за нею, але виявилося що це була психіатрична лікарня. На річницю смерті сина відповідача він був у брата, а мати була у психіатричній лікарні, вони провідали її, вона впізнала їх, потім вони вдруге захворів з дружиною на Ковід, дізналися що мама лежить в лікарні у смт Драбів, від лікарів дізнався, що у неї не було перелому, а її просто переховали у інше місце. 24 квітня як він одужав приїхав до мами у лікарню, але вона була у тяжкому стані, 26 квітня її не стало. В с. Фарбоване мама була з 22 вересня 2016 по 19 жовтня 20216. Почала забувати з 2014 року, у трирічному віці вона потрапила під обстріл, та була уражена уламком у сонну артерію, 22 вересня 2016 року вона вже не розуміла своїх дій, бо вона хотіла все майно переписати на нього, забувши про другого сина, років десять назад їй приписували ліки для покращення кровообігу мозку, потрібно було щоб хтось нагадував їй їх пити. Представниця позивача пояснила суду, що висновок повторної посмертної судової психіатричної експертизи не можна вважати обґрунтованим та належним доказом, оскільки він має ряд суттєвих недоліків. Так, висновок експертизи складений у позаробочий час, експертами, відомості про яких відсутні у Реєстрі атестованих судових експертів, свідоцтва експертів закінчились і не могли бути продовженими по наказу Міністерства юстиції України від 14.03.2022 № 1138/5. У висновку відсутній аналіз всіх доказів відомих по справі, не немає аргументації, чого одні докази були взяті до уваги, а інші ні. Не проаналізовано пояснення нотаріуса, які стали підставою для проведення повторної експертизи. Крім того, експертами проігноровані записи амбулаторної картки [PERSON] , в яких була вказано, що хвороба розпочалась з 2017 року. У експертизі невірно вказана підстава її проведення рішення суду має іншу дату, а також невірно вказане прізвище експерта [PERSON] на першій сторінці експертизи. Натомість перша експертиза по справі правильно визначила психічний стан [PERSON] , з урахування всіх обставин, а тому її необхідно взяти до уваги як належний доказ. Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач пояснив, що його мати [PERSON] вирішила йому залишити будинок, тому він почав влітку 2016 році збирати документи. Виявилося, що у них різні прізвища, що вимусило його звернутися з цього питання до суду, позивач рідко приїжджав провідувати матір, після того як матір жила у позивача і повернулася без документів він попросив у брата віддати її паспорт щоб дооформити будинок, але він не віддав, тому вони пішли з матір`ю і вона написала заяву для отримання нового паспорта, а потім зробила довіреність на інші документи, зробили новий паспорт і оформили договір дарування на будинок. Потім вони поговорили з мамою за земельний пай, і мати сказала що буде він йому, бо він живе біля неї, а [PERSON] на той момент з 19 жовтеня до нового року до неї не приїжджав. Він (відповідач) допомагав матері, варив їй їсти, у неї були запаморочення, вона хворіла, але вона вела господарство, дома були кури, кролі, каченята, мати сама себе обслуговувала, сама їсти готовила в 2016, 2017, 2018 роках, а у 2019 році 24 грудня вона отримала стрес коли дізналася про смерть онука, у неї погіршився стан, почала забувати. 26 листопада 20 року, майже рік після смерті сина, люди побачили як [PERSON] пішла по дорозі, відповіла їм, що піде додому в інше село, йому подзвонили і він відклав всі справи і приїхав, люди привезли її додому і він відвіз її у стаціонар м. Сміла на лікування, де вона лежала поряд з людьми які особа які страждали на старечий склероз, 3-го числа вона впала і поламала чашечку, лікар сказала, що не можна її відпускати додому, а тому він її забрав і відвіз у лікарню в смт Драбів, в м. Смілу ні разу брат не приїжджав до матері, а в смт Драбів у лікарні провідував тричі. Другий паспорт вона отримувала самостійно, а доручення йому давала на виготовлення інших документів. На момент вчинення заповіту у грудні 2016 року мати була у нормальному, адекватному стані. Третя особа приватний нотаріус Бірюк О.В. пояснив суду, що він посвідчував заповіт, написаний на відповідача по справі. Оскільки він знав [PERSON] особисто, перед тим як вона склала заповіт він з нею поспілкувався на побутові теми та запитав про їх спільних знайомих. З її відповідей він зрозумів, що [PERSON] дієздатна, а тому посвідчив написаний нею заповіт. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони, їх представників, третю сторону, свідків, експертів, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] являється матір`ю позивачу та відповідачу, про що свідчать копії їх свідоцтв про народження, та рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 07.07.2016 року, яким окремо встановлений даний факт щодо [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть [PERSON] померла у віці 82 роки [INFO] в смт Драбів Драбівського району Черкаської області. За життя [PERSON] 22 вересня 2016 року склала заповіт щодо належній їй земельної ділянки 3,3716 га з кадастровим номером 7120683500:03:002:0381, яку заповіла сину [PERSON] , позивачу по справі. Заповіт посвідчений секретарем Демківської сільської ради Драбівського району Черкаської області Пух В.В. 08 грудня 2016 року [PERSON] склала другий заповіт, яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що вона за законом матиме право на день смерті заповіла сину [PERSON] відповідачу по справі. З копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що сторони по справі вчасно до спливу шести місяців звернулися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, тобто прийняли її та є спадкоємцями. Позивач стверджує, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту 08 грудня 2016 року не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. На підтвердження цих доводів позивач посилається на пояснення свідків з його сторони та проведену за його клопотанням посмертну судово-психіатричну експертизу [PERSON] . Так, допитаний в якості свідка позивач [PERSON] показав суду, що [PERSON] являється його матір`ю, вона все життя страдала від порання, отриманого порання в дитинстві, вона постійно скаржилася на головні болі, але довести інвалідність не змогли, вона працювала в колгоспі на полегшеній роботі, після закінчення школи він поїхав з дому на навчання, потім був в армії, домовленостей що брат переоформити на себе будинок, а земельний пай буде йому не було, після того як брат переоформив інші земельні паї було сказано, що йому залишиться мамин земельний пай, все життя, майже кожні вихідні він приїздив до батьків, потім брат вернувся до батьків жити, але через пару років він купив будинок з дружиною та жив окремо, коли пішла розмова про розподіл майна батьків, то майна вже й не було, а відповідач сказав, що непотрібно нічого ділити, бо ще жива мати, але пообіцяли що йому залишиться земельний пай мами, він завжди старався підтримувати брата, про те, що брат переоформив будинок не знав, брат знав, що мама зробила заповіт на земельний пай, але чому брат вирішив заставити маму переписати все майно на нього не зрозуміло, мати страждала останні 10 років, були ускладнення хвороби, коли складала перший заповіт, він не перешкодив, бо вража, що на це була згода його та брата, як збирав документи для оформлення спадщина, то вважав, що діє заповіт на нього, а у нотаріуса дізнався, що все майно заповіли і йому нічого не має, був здивований, тому що багато зробив для брата, нотаріус проінформував його що діє останній заповіт, ця несправедливість вимусила звернутися до суду, мати не говорила, що написала новий заповіт, з с. Фарбованого де проживала пішла, бо вже тоді вона вчиняла неадекватні вчинки, хоча там вона жила в добрих умовах. Для матері організовував профілактичні обстеження в лікарнях в м. Києві в 1998-2000 роках. Були випадки коли мати дзвонила йому і повідомляла, що його брат відповідач перебуває в стані алкогольного сп`яніння, він возив брата в лікарню в м. Київ, лікував від алкоголю, а потім брат закодувався від алкоголю. Свідок [PERSON] , показав суду, що він являється кумом позивачу, знав його сім`ю з 1983 року та [PERSON] , його теща була сусідкою [PERSON] , у 2015-2016 роках тітка [PERSON] ( [PERSON] ) почувала себе фізично здоровою, але забувала, при зустрічі запитувала хто ви такі, а потім як поговорить згадувала, вона потребувала догляду сторонньої людини, були випадки, коли вона приходила кілька разів підряд до тещі по воду бо забувала, що вже набрала воду, вона ходила по селу, заходила до людей без необхідності, у неї були провали у пам`яті, як її пригощала його теща, то видно було, що вона голодна, хоча й казала перед цим що поїла, як їй казав, що давай наберу Бориса, щоб вона поговорила, вона запитувала а хто це такий, приходила з синцем під оком, останні п`ять шість років вона потребувала сторонньої допомоги, з 2015 року ходила по під хатами, від сусідів стало відомо, що вона приходила до них і не впізнавала їх, був років два тому випадок, що вона хотіла йти і інше село до людей які вже померли, але потім вернулась додому. Свідок [PERSON] показала суду, що вона являється далеким родичем сторонам по справі, з розмов чула що [PERSON] написала заповіт у сільській раді на сина [PERSON] , а потім виявилось щось не так, останні роки життя вона мала проблеми з пам`яттю, як дзвонив її син [PERSON] , то вона не впізнавала хто це такий, це було у селі у її матері (матері свідка) де також проживала і [PERSON] , як її пригощали, видно було що вона голодна, на її думку у неї була хвороба Альсгеймера, почала забувати [PERSON] у 2016 році, при спілкуванні вона забувала, що тільки що сказала, у [PERSON] було господарство, вона тримала кролів, курей, годувала їх, рвала їм траву, вона була спокійною людиною. Свідок [PERSON] показала суду, що вона являється сестрою дружини позивача, їй відомо, що в кінці вересня 2016 року по жовтень 2016 року [PERSON] проживала в [ADDRESS] з її мамою, [PERSON] була фізично здоровою, але мала проблеми з пам`яттю, тому що коли вона до них приїздила [PERSON] постійно у неї запитувала хто вона така, а потім як згадувала, то у них йшло звичайне спілкування. Зі слів мами знає, що [PERSON] зібрала сумку і пішла від них. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 51 від 27.01.2023 комісія, яка проводила експертизу прийшла до висновку про наявність на час складання заповіту 08.12.2016 року у [PERSON] проявів хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції з поступовим початком (F-01.1 за міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду), через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. У висновку експерти послалися на записи у медичних картках стаціонарного хворого з КНП «ЧОПЛ», у яких вказані дати про початок психічних розладів у 2017 і 2019 роках, клінічний опис психічного стану у 2017 році із значно вираженою дефіцитарних і адапційних розладів, що ретроспективно свідчить про їх початок раніше 2017 року. З показів свідків зроблено висновок, про наявність у підекспертної у 2016 році, в тому числі на час складання оспорюваного заповіту судинної деменції з початковими проявами, характерними клініко-динамічними закономірностями її прогресуючого протікання, з клінічно окресленими інтелектуально-мнестичними і адаптаційними розладами через що вона не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. На підтвердження позиції відповідача, який заперечував позов, були допитані свідки відповідача [PERSON] , [PERSON] та проведена повторна судово-психіатрична експертиза. Так, свідок Свідок [PERSON] показав суду, що він проживає по сусідству з покійною [PERSON] , її знав приблизно як йому було 10 років і до смерті [PERSON] , у 2016 році вона поводила себе адекватно, сама себе обслуговувала, вела господарство, а саме утримувала курей, каченят, обробляла город, в цьому їй допомагав син [PERSON] з невісткою, [PERSON] також допомагала і сусідам на городі, в 2016 році вона не ходила безпідставно по сусідам, її стан погіршився в 2019 році після смерті онука. Свідок [PERSON] показала суду, що вона являється сусідкою [PERSON] , між їх будинками метрів 50, у 2016 році бабуся ( [PERSON] ) була швидка, утримувала у господарстві курей, кроликів, качок, мала великий город, постійно була у роботі, допомагала і сусідам, припоминає випадок коли вони спілкувались за спадщину і вона розповідала бабусі [PERSON] про те, що батьки заповіли все майно сестрі бо вона жила з ними, на що бабуся сказала, що вона все майно залишить сину [PERSON] , бо він біля неї живе, бабуся була компанійською людиною, їсти все варила сама і гарно їла, холодильник у неї був повний їжі, син [PERSON] приїздив до неї рідко бо працював у Києві, був випадок, що син [PERSON] забрав її до себе, всі подумали що в м. Київ, але виявилося, що до тещі, можливо через характер тещі вони не вжилися, і бабуся вернулася додому, вона зустріла бабуся, як та йшла з кладовища, і сказала їй, що була у свого покійного чоловіка та розповіла йому, що більше не буде покидати свою хату, у 2016 році бабуся всіх впізнавала, а після смерті онука почала забувати, перепитувала у розмові, були випадки коли приходила до двору сусідів, посидить, запитає що ти робиш, встає і йде. . Згідно висновку посмертної повторної судово-психіатричної експертизи № 869 від 21.08.2023, експерти дійшло до висновку, що [PERSON] на момент вчинення заповіту 08 грудня 216 року страждала на органічне ураження головного мозку судинного ґенезу із церебрастенічним синдромом (Згідно МКХ-10, F06.8). На момент вчинення заповіту 08 грудня 2016 року вона за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та могла керувати ними. Допитні у судовому засіданні експерти, які проводили експертизи, підтвердили власні висновки експертиз. Відповідно до ч.2 ст.1257 Цивільного кодексу України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт по своїй суті є одностороннім правочином. Ст.203 Цивільного кодексу України визначні умови за яких правочин є чинним, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 даної статті). Недотримання даної вимоги є підставою для недійсності правочину (ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України). Аналіз досліджених судом доказів свідчить, що [PERSON] посвідчила оспорюваний заповіт 08 грудня 2016 року усвідомлюючи значення своїх дій. Докази, які б могли свідчити про протилежне, не достатні для такого висновку. Аналізуючи покази свідків суд встановив наступне. Так, з покази свідка [PERSON] мають певні протиріччя, з його пояснень вбачається, що мати вже при написанні першого заповіту у вересні 2016 не розуміла значення своїх дій, хоча останній раз позивач в адекватному стані бачив її в листопаді 2016 року, при цьому будь-яких звернень за медичною допомогою ніким ініційовано не було. Суд зазначає, що бажання спадкодавця [PERSON] , розділити майно на випадок смерті не порівну між спадкоємцями не є беззаперечним доказом хворобливого стану особи, скільки спадкодавець має право розпорядитися своїм майном на власний розсуд. Показання [PERSON] та [PERSON] носять узагальнений характер, без наведення конкретних дат чи подій. З показів свідка [PERSON] можна зрити висновок про те, що [PERSON] у вересні жовтні 2016 року мала проблеми з пам`яттю, але при спілкуванні будь-яких відхилень він норм психічно здорової людини не проявляла. Дані покази стосуються конкретних місяців 2016 року, оскільки свідок спілкувалась з [PERSON] у с. Фарбоване, де [PERSON] в цей час проживала. Свідки [PERSON] та [PERSON] є сусідами, яка проживали з [PERSON] поряд та постійно з нею спілкувалися, вони припоминають її стан у період у якому був написаний спірний заповіт, оскільки перед цим [PERSON] покидала своє місце проживання, вони чітко вказали на образ життя [PERSON] , її спілкування з оточуючими, надали їх характеристику особистих якостей, та відмітили що зміна у психічному стані відбулася після 2019 року, після того як у [PERSON] загинув онук. Суттєвою відмінністю двох проведених експертиз є те, що по першій експертизі експерти вважають, що на час написання спірного заповіту [PERSON] мала захворювання, через які не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а по іншій експертизі експерти дійшли до висновку, що наявні захворювання на час заповіту мали початковий етап, при якому особа розуміє значення своїх дій. Суд надає перевагу даним повторної експертизи з огляду на наступне. У вересні та грудні 2016 року, [PERSON] двічі вчиняла заповіт, під час якого особи які його посвідчили по своїх обов`язках та закону перевіряли у якому стані перебувала [PERSON] і будь-яких підозр не висловили, і не відмовили їй у написанні заповіту, що відповідає даними повторної експертизи. При цьому це були дві різні посадові особи, що може свідчити про більшу об`єктивність цим даним. Допитана третя особа приватний нотаріус Бірюк О.В., дав чіткі пояснення, він запам`ятав обставини звернення [PERSON] до нього та розмову з нею, оскільки вони були до цього знайомі та мали спільних знайомих про яких він у неї запитував. Крім того, експертами по повторній експертизі був застосований принцип презумпції психічного здоров`я, який передбачений ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 № 1489, згідно якого кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Оскільки [PERSON] у 2016-2019 роках не зверталася до лікарів згідно даного принципу вона вважається психічно здоровою людиною в цей час. Перше звернення згідно медичних документів зафіксовано у листопаді 2020 року, і як підтвердили допитані експерти у судовому засіданні, які проводили повторну експертизу, зафіксовані дані про психічну хворобу [PERSON] у 2020 році не можна вважати, такими що хвороба спричинила наслідки нерозуміння нею своїх дій у 2016 році, як за вищевказаним принципом, так і за характером самого захворювання, яке на початкових етапах не позбавляє людину розуміти значення своїх дій. При цьому, суд також враховує практику Верховного Суду, викладену у постанові від 03 лютого 2021 року по справі № 552/5808/17 щодо застосування принципу презумпції психічного здоров`я та необхідність у даній категорії справ доказів абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. Відповідно до ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати слід покласти на позивача. При цьому, суд вважає необхідним стягнути з позивача понесені судові витрати відповідачем по справі, тому що вони підтверджені належним чином, обґрунтованість таких витрат та їх розмір стороною позивача не заперечувалась. При цьому суд враховує, що понесення даних витрат відбулося стороною відповідача вимушено з метою спростування вказаних у позові обставин, і які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Outcome: approved