Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-14 00:00:00

Позивачка, звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 06.05.2004 року між сторонами було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . Позивачка зазначає, що одруження із відповідачем виявилося невдалим. Через декілька років після одруження їхнє спільне життя погіршилося, по вині відповідача між ними не немає добрих сімейних відносин, взаєморозуміння, духовної близькості. Відповідач завжди тяготився домашніми обов`язками, легковажно відносився до шлюбу, бажає жити життям не обтяжуючись ніякими турботами, не рахується із інтересами сім`ї, не відчуває ніякого почуття відповідальності перед сім`єю, безпричинно затіває сварки та принижує її у присутності дітей. Його ставлення до сім`ї призвело до розладу і фактичного припинення шлюбних відносин. Вважає, що подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачем не має. Погляди відповідача на сімейне життя на даний час стали відрізнятися від її поглядів, окрім того відповідач має іншу жінку, тому вважаю розлучення єдиним виходом із ситуації, що склалася. З січня 2022 року, вони стали проживати окремо, шлюбні відносини між ними припинились, існують лише формально. Шлюб із відповідачем бажає розірвати, спільно жити з ним не бажає. Подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим. Їхня донька - [PERSON] , [INFO] , є повнолітньою. Малолітній син - [PERSON] , [INFO] , постійно проживає з позивачкою, отримує всі блага, які необхідні для нормального фізичного та духовного розвитку дитини. Вона, як мати малолітньої дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за доцільне, після розірвання шлюбу з відповідачем, що дитина повинна проживати і надалі спільно з нею. При цьому, повідомляє, що вона не має наміру перешкоджати відповідачу в здійсненні його прав та обов`язків щодо участі у вихованні їхньої спільної дитини та їх зустрічах. Відповідач є молодою, працездатною особою, його стан здоров`я працювати дозволяє, інших утриманців він немає і може сплачувати аліменти на дитину. Відтак, з метою забезпечення потреб дитини в даний час, із відповідача слід стягнути аліменти на дитину у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно, від дня пред`явлення даного позову, що відповідатиме принципу добросовісності, розумності та справедливості і забезпечить відповідний рівень життя дитини, необхідний для гармонійного її розвитку. Позивач в судове засідання не з`явилася, однак її представник - адвокат Кухта О.В., подала в порядку ч.3 ст.211 ЦПК України заяву, в якій просила розглянути справу без їхньої участі. Також зазначила, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили такі задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду справи, також в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини своєї неявки суд не повідомив, заяв про відкладення судового розгляду справи чи про розгляд справи за його відсутності, а також відзиву на позов від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ставненської сільської ради Ужгородського району, також в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без їхньої участі, не заперечили проти задоволення позову. Зважаючи на наведене, суд розглянув справу без участі сторін на підставі наявних у ній доказів. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи та зважаючи на те, що відповідач проти позову не заперечив, суд визнає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України, до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів має право звернутись кожна особа. Відповідно до ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст.13 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [INFO] в с. Ставне Великоберезнянського району, Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис. Дана обставина стверджується виданим свідоцтвом про одруження від 06 травня 2004 року серії [NUMBER] . Від шлюбу у сторін народилася двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] , яка є повнолітньою та син - [PERSON] , [INFO] , який є малолітнім, що підтверджується свідоцтвами про народження від 03 вересня 2004 року серії [NUMBER] , від 08 квітня 2014 року серії [NUMBER] . Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Статтею 5 Протоколу №7, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст.105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України). Згідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи наведені у позові обставини, які не заперечувалися відповідачем, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім`я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам сторін. Отже, позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - розірванню. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України (далі - СК України) вказує на обов`язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов`язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Згідно з ч.1 ст.179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст.182 СК України, та п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину визначається Законом України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно ч.ч. 1-3 зазначеної статті СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Отже, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження (ч. 3 ст.184 СК України). Відповідно до висновку Верховного Суду, висловленого в постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 459/2181/17, який підлягає врахуванню судом першої інстанції відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України, стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку суперечить вимогам сімейного законодавства. Отже, аналізуючи положення статті 182 та 184 СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, й у разі визначення позивачем твердої грошової суми у меншому розмірі ніж вказана гарантія, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який буде відповідати вказаному гарантійному розміру, передбаченому абз.2 ч.2 ст.182 СК України. Разом з тим, нормою статті 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно зі ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах місячного платежу. Судом встановлено, що позивачем на підтвердження позову про визначення місця проживання малолітньої дитини долучені письмові докази, які досліджені судом, зокрема висновок комісії з питань захисту прав дитини Ставненської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про визначення місця проживання [PERSON] вважає за доцільне визначити місце проживання разом зі матір`ю. Вказаними доказами підтверджено факт проживання малолітньої дитини з позивачкою, а також те, що позивач піклується, займається вихованням і навчанням дитини. З вищевказаного висновку вбачається, що в телефонному режимі відповідач повідомив службу у справах дітей Ставненської сільської ради, що не заперечує про проживання неповнолітньої дитини із матір`ю. Відповідно до ч. 4 та 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Так, в п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду від 21.12.2007 вказано, що оскільки розгляд справи провадиться в межах заявлених вимог і на підставі поданих доказів, суди повинні вимагати від осіб, що подали заяву, повного викладення обставин, якими обґрунтовуються дані вимоги, й посилання на засоби їх доказування. З позову слідує, що між сторонами спір щодо визначення місця проживання дитини як такий відсутній, тобто позивачем не вказано в чому саме полягає спір між ним та відповідачем і чому вона звернулася до суду із даною позовною вимогою. Тобто в позовній заяві в порушенням вимог ст.175 ЦПК України: не викладено обставини та не зазначено докази, які підтверджують незгоду відповідача на визначення місця проживання дитини з мамою, наявності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, а також на підставі інших документів, що стосуються справи, як це передбачено ст.19 СК України. Звертаючись з позовом до суду, позивачем не надано характеризуючих даних про особу батька дитини, його майновий стан; позивачем не надано довідки та характеристики з місця роботи і місця проживання, інші документи, що характеризують батька і його відношення до дитини, поведінку за місцем роботи і за місцем проживання. Судом з`ясовано, що позивач не повідомив суд причини невиконання вимог ст.175 ЦПК України, а матеріалами справи підтверджується відсутність спору між сторонами з приводу позовних вимог. Так, на виконання вимог ст.189 ЦПК України, судом встановлено, що відповідач не заперечує того факту, що діти проживали і проживають на даний час з мамою. Відповідач не заперечує, щоб його малолітня дитина проживала з мамою. На даний час працює та проживає за кордоном. Норма пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору. Отже, відповідач повідомив, що він не заперечує проти визначення місця проживання їх спільної із позивачкою дитини, разом із позивачкою. Тобто, відповідач висловив добровільну згоду на проживання його дитини разом із позивачкою та не заперечує проти цього. Суд наголошує на тому, що позивачем, не зазначено та не підтверджено жодними доказами, що така згода між сторонами не була досягнута до подання позову до суду. Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу зазначеної Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За нормою частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як встановлено під час розгляду справи, спільні діти сторін (в тому числі [PERSON] ) проживають разом із мамою та перебувають на її вихованні та утриманні. Вказану обставину учасники процесу визнають і не оспорюють. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки за взаємною згодою його батьків, дитина проживає разом із мамою. За нормами частин першої та другої статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Проте, у даній справі, за спільною згодою матері та батька, які проживають окремо, їх діти проживають із матір`ю. Як наслідок, відсутні правові підстави для вирішення судом спору щодо визначення місця проживання дитини, оскільки такого спору немає. Про факт відсутності предмета спору безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх дітей із позивачем, не чинив і не чинить перешкод позивачу у спілкуванні з дітьми, не заявляє вимог і не ініціює питання про проживання дітей разом із ним. Отже, суд переконався у тому, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо визначення місця проживання їх дітей ґрунтуються на їх спільній згоді. Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо визначення місця проживання його дітей не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують здійснення ефективного судового захисту. Відсутність предмету спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Таким чином, сукупність усіх наведених вище фактичних обставин дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини, тому суд приходить до висновку про існування законних підстав для закриття провадження у справі в частині вказаних позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Одночасно, за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial