Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

28.01.2021 року позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА», в якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 50002569 від 03 грудня 2019 року про перехід права власності на об`єкт нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000). 29 січня 2021 року Деснянським районним судом міста Києва було відкрито провадження у справі та при значено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. 03 червня 2021 року до Деснянського районного суду міста Києва надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Служба у справах дітей та сім`ї) про визнання осіб такими, що втратили право користування майном. Зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року підготовче провадження у справі було закрито, справу призначено до судового розгляду. 16 березня 2023 року представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» було повідомлено про відчуження ТОВ «ВАКАНДА» на користь ТОВ «Т Капітал» спірного майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000) на підставі договору купівлі - продажу № 419 від 13.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. Ухвалою від 17 березня 2023 року суд відновив підготовче провадження у справі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 квітня 2023 року були задоволено заяву [PERSON] про забезпечення його позову шляхом заборони вчиняти реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - спірної квартири. Протокольними ухвалами від 14 квітня 2023 року були задоволені клопотання сторін та : здійснено заміну первісного відповідача на належного - ТОВ «Т Капітал»; прийнято заяву про зміну предмета позову [PERSON] ; залучено до участі в справі в якості третьої особи ТОВ «ЗУБР Капітал». 19 квітня 2023 року позивачем [PERSON] подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал», 3-тя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗУБР Капітал», Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, в якому позивач просив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал» на користь [PERSON] нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000). Вимоги первинного позову були обґрунтовані наступним. 1) звернення стягнення на іпотечне майно без згоди іпотекодавця під час дії мораторію. [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2007 року,посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1177 набув право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): житлова площа (кв.м): 30. Кошти на придбання зазначеної квартири були надані [PERSON] . Банком «Фінанси та Кредит» на підставі Кредитного договору №28-07-и/02 від 19.04.2007 року. Кошти за вказаним кредитним договором були надані [PERSON] в іноземній валюті (п.2 Кредитного договору). В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №28-07-и/02 від 19.04.2007 року [PERSON] передав в іпотеку квартиру за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30 на що підтверджується Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182. В подальшому між Банком та [PERSON] були укладені додаткові угоди до кредитного договору №1 від 26.03.2008 року, №2 від 05.12.2012 року, №3 від 05.09.2013 року, №4 від 17.04.2014, №5 від 25.07.2014 р., згідно з якими сторони вносили зміни до кредитного договору в тому числі й щодо сум заборгованості та строків погашення кредиту.02.07.2020 року [PERSON] дізнався, що право власності на нерухоме майно за адресою [ADDRESS] , яка є його постійним місцем проживання, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Журавльовою Ларисою Михайлівною 03.12.2019 року було зареєстровано за ТОВ «ВАКАНДА» (код ЄДРПОУ 43065527). Підставою для виникнення права власності, відповідно до інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно, стало: - повідомлення про порушення основного зобов`язання, повідомлення-вимога, серія та номер: 17/09, виданий 17.09.2019, видавник: ТОВ «ВАКАНДА» (новий іпотекодержатель); - рекомендоване повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.10.2019, видавник: ТОВ «ВАКАНДА»; - Договір іпотеки, серія та номер: 1182, виданий 19.04.2007, видавник: Щерба Л.О., приватний нотаріус КМНО; - Договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 267, виданий 04.04.2019, видавник: Журавльова Л.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу; - Договір про відступлення права вимоги, серія та номер: 742, виданий 17.09.2019, видавник: Журавльова Л.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Фактично, відбулось примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке було предметом застави в розумінні ЗУ «Про іпотеку» під час дії Мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті відповідно до якого, станом на момент вчинення реєстраційної дії, було заборонено здійснювати примусове стягнення. 2. проведення державним реєстратором реєстраційної дії без наявної погодження з боржником ціни іпотечного майна. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про держреєстрацію» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст.18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Порядок проведення державної реєстрації прав встановлений у статті 18 ЗУ «Про держреєстрацію». Згідно із ч. 2 ст. 18 цього Закону перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Також, інформація про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, повинна погоджуватися з Іпотекодержателем, оскільки ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна. Позивач зазначає, що з ним як іпотекодавцем не було погоджено вартість майна, за якою відбулось зарахування вимог. Таким чином, приймаючи рішення про державну реєстрацію прав державний реєстратор, в порушення вимог ч.3 ст.10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не перевірив подані йому документи на відповідність їх змісту умовам іпотечного договору, а саме п. 4.7.1 і ст. 37 Закону України «Про іпотеку». 3. порушення відповідачами вимог Закону України «Про охорону дитинства», Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. На час проведення реєстрації за Відповідачем права власності на спірну квартиру - предмет іпотеки, в цій квартирі також були зареєстровані і постійно мешкали неповнолітні: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] - сини Позивача, які іншого житла не мають. Таким чином, враховуючи той факт, що при вчиненні дій щодо зміни власника квартири, права проживання на яку мають діти, ТОВ «ВАКАНДА» як іпотекодержатель повинно було попередньо отримати на такі дії відповідний дозвіл органу опіки та піклування, в порядку ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей». 4. укладення договорів відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами. 10 вересня 2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним кредитором та ТОВ «Фінансова компанія «СМАРТ ГРУП» як новим кредитором було укладено договір відступлення прав вимоги за Кредитним договором №28-07-и/02 від 19.04.2007 р. 10.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новим іпотекодержателем було укладено договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182. Таким чином, права кредитора за основним зобов`язанням з 10.09.2019 р. набуло ТОВ «Фінансова компанія «СМАРТ ГРУП», а права іпотекодержателя за іпотечним договором, яким забезпечено виконання зобов`язань за кредитним договором (основним зобов`язанням), з 17.09.2019 р. набуло ТОВ «ВАКАНДА». Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Причому, визначення характеру іпотеки як похідного, а не самостійного зобов`язання, є системною практикою Верховного Суду України, що знайшло своє відображення у Правових Позиціях, висловлених у справах №6-213цс15та №6-18цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналогічно, Договір відступлення прав вимоги за Іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1182, який укладений 17.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новим іпотекодержателем, на підставі ст. 215, ч. 1 ст.203 ЦК України є недійсними з огляду на його пряму суперечність ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку». Правовий інститут договору іпотеки не передбачає виникнення у Іпотекодержателя саме вимоги до Іпотекодавця, а надає Іпотекодержателю право звернути стягнення на предмет іпотеки. Право вимоги Іпотекодержателя виникає в останнього на підставі існування основного зобов`язання, у якому він виступає в якості кредитора. ТОВ «ВАКАНДА» не набувало прав кредитора у основному зобов`язанні, відтак, предмет договору, який був укладений 17.09.2019 р. між ТОВ «Фінансова компанія «АРАГОН» як первісним іпотекодержателем та ТОВ «ВАКАНДА» як новім іпотекодержателем, не узгоджується з правовою природою іпотеки, визначеною у ст.ст. 1, З Закону України «Про іпотеку». Таким чином, ТОВ «ВАКАНДА» набуло у власність іпотечне майно на підставі недійсного договору, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591, яке винесене на підставі цього недійсного договору, є незаконним, та, відповідно, нерухоме майно вибуло з моєї власності без законних на те підстав. 5. відсутність доказів належного надсилання іпотекодержателем кредитору Повідомлення-вимоги про усунення порушень (у порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку») У матеріалах реєстраційної справи №1976888980000 відсутня копія опису вкладення у поштове відправлення, яке було направлене кредитором боржнику, відповідно, встановити що саме знаходилося у поштовому відправленні - неможливо. Відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення, у якому позивачу, як боржнику, було направлене повідомлення-вимога про усунення порушення, воно було направлене на адресу: [ADDRESS] . Позивач зазначив, що за вказаною адресою не проживає з 2007 року, про що достеменно було відомо кредитору, але не зважаючи на це, відповідачем (кредитором) вимогу про усунення порушення було відправлено на адресу, де він фактично не зареєстрований та не проживає. Підпис на бланку повідомлення про вручення поштового відправленні - позивачу не належить. Останній раз він був за адресою: [ADDRESS] у червні 2007 року, та відповідно отримати повідомлення кредитора за вказаною адресою не міг, на бланку не розписувався. На підтвердження того, що кредитору була відома адреса реєстрації позивача, останній надав копії повідомлення-вимоги кредитора, та листа з конвертом, які були направлені та отримані позивачем від попереднього кредитора ТОВ «ФК «АРАГОН» за адресою реєстрації - [ADDRESS] . Таким чином, повідомлення позивача (боржника) від ТОВ «ВАКАНДА», яке вважало себе на той час кредитором, у розумінні ст. 35 Закону України «Про іпотеку» належним чином здійснене не було, та відповідно, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591 - є незаконним, та нерухоме майно вибуло з мого володіння без наявності законних підстав. 6. щодо відсутності факту невиконання мною, як боржником, вимог, викладених у повідомленні-вимозі кредитора ТОВ «ВАКАНДА». Нормами абз. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотеко держатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання попущеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Аналізуючи текст повідомлення-вимоги, яке перебуває у матеріалах реєстраційної справи №1976888980000, можна дійти до висновку, що конкретно визначений строк для виконання порушеного зобов`язання відповідачем (кредитором) у повідомленні-вимозі - не встановлений, та, відповідно не може бути визнаний таким, що настав. Додатково зазначаю, що у Іпотечному договорі від 19.04.2007 р. строк на усунення порушень боржником після отримання повідомлення-вимоги кредитора також не був встановлений. Відповідно, виходячи з принципу правової визначеності, розуміючи, що не визначений стороною правовідносин строк не може бути визнаний таким, що настав, позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591 - до ТОВ «ВАКАНДА» є незаконним. 7. відсутність доказів щодо розміру вимог кредитора ТОВ «ВАКАНДА». Нормами абз. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно, для проведення передачі іпотекодержателю права на предмет іпотеки, повинен бути визначений розмір вимог іпотекодержателя. ТОВ «ВАКАНДА» у повідомленні-вимозі, яка нібито була надіслана мені як боржнику, та копія якої перебуває в матеріалах реєстраційної справи, вказана сума боргу за кредитом у розмірі 1 050 000 грн. 00 коп. Яким чином встановлена саме така сума боргу - мені невідомо. У реєстраційній справі №1976888980000 відсутні будь які докази, які підтверджують розмір заборгованості, вказаний ТОВ «ВАКАНДА» у його повідомленні-вимозі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591 - є незаконним, та нерухоме майно вибуло з моєї власності без наявності законних підстав. 8. щодо порушень, допущених при визначенні вартості предмету іпотеки. Нормами абз. 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Відповідно, для проведення передачі іпотекодержателю права на предмет іпотеки, повинно бути проведено визначення вартості іпотечного майна. У матеріалах реєстраційної справи №1976888980000 перебуває звіт про оцінку майна №5530, яка була проведена 14.06.2019 р. оцінювачем ТОВ «Всеукраїнський експертно- правовий союз». Копія висновку додається. Як зазначено оцінювачем, ринкова вартість майна була визначена та звіт складений відповідно до вимог, що висуваються «Порядком проведення оцінки для цілей оподаткування або нарахування та оплати інших обов`язкових платежів», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2014 р. №358 (далі у тексті - Порядок оцінки), та Законом України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» №2658- III від 12.07.2001 р. Необхідно зазначити, що Порядок оцінки, яким керувався оцінювач, втратив чинність ще 13.04.2019 р. на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 13.04.2019 р. №304, та, відповідно, не міг бути використаним при визначенні вартості іпотечного майна. Також звертаю увагу, що згідно з приписами ст. З Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно- правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності. Частиною 6 ст. 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення. Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою КМУ від 10.09.2003 № 1440, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах. Даним Стандартом (п. п. 50-55), зокрема, визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна. Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою КМУ від 28.10.2004 № 1442, є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу. Таким чином, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 «Оцінка нерухомого майна» з урахуванням вимог Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади. Крім того, ст. 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки. З огляду на ст. 31 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінювачі та суб`єкти оціночної діяльності зобов`язані: дотримуватися під час здійснення оціночної діяльності вимог цього Закону та нормативно- правових актів з оцінки майна; забезпечувати об`єктивність оцінки майна, повідомляти замовника про неможливість проведення об`єктивної оцінки у зв`язку з виникненням обставин, які цьому перешкоджають; забезпечувати збереження документів, які отримані під час проведення оцінки від замовника та інших осіб; забезпечувати конфіденційність інформації, отриманої під час виконання оцінки майна, відповідно до закону; виконувати інші обов`язки, передбачені законодавством. Враховуючи норми п. 16 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» визначення ринкової вартості об`єкта оцінки за допомогою порівняльного підходу грунтується на інформації про ціни продажу (пропонування) подібного майна, достовірність якої не викликає сумнівів у оцінювача. У разі відсутності або недостатності зазначеної інформації у звіті про оцінку майна зазначається, якою мірою це вплинуло на достовірність висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки. За відсутності достовірної інформації про ціни продажу подібного майна ринкова вартість об`єкта оцінки може визначатися на основі інформації про ціни пропонування подібного майна з урахуванням відповідних поправок, які враховують тенденції зміни ціни продажу подібного майна порівняно з ціною їх пропонування. Згідно з приписами п. 50 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав» проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема, ознайомлення з об`єктом оцінки. Відповідно до п. 51 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки, ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки: ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби). Отже, виходячи з наведених норм, при підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує, в будь-якому випадку, ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього. В свою чергу, фактичне ознайомлення з майном, яке є предметом оцінки, можливе виключно при доступі оцінювача до цього майна. Зважаючи на характер та розмір об`єкта оцінки, ознайомлення з таким майном не може відбуватися без обстеження приміщень на дату оцінки та, відповідно, потребує доступу до них. Внаслідок того, що відповідачем не було забезпечено суб`єкту оціночної діяльності вхід до об`єкту оцінки, майно, що оцінювалося, не було оцінене у відповідності до діючого законодавства та нормативних актів з проведення оцінки. У висновку про вартість майна відсутні докази проведення оцінювачем особистого огляду майна, відсутні дані про неможливість особистого огляду об`єкта дослідження, не зазначені обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки, здійсненої без особистого огляду, що є порушенням пункту 56 Національного стандарту № 1 та пунктів 1, 6 статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Аналогічна правова позиція сформована у Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 161/11771/20 (№ в ЄДРСР 100063003). Таким чином, ТОВ «ВАКАНДА» набуло у власність іпотечне майно без визначення його вартості, та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591 - є незаконним, ТОВ «ВАКАНДА» набуло право власності на квартиру без достатніх правових підстав. 9. щодо оплати ТОВ «ВАКАНДА» послуг за державну реєстрацію прав на спірне майно. Відповідно до абз. 1 п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (далі у тексті - Порядок державної реєстрації), державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв за умови оплати послуг за державну реєстрацію прав у повному обсязі та встановлення особи заявника, а також у разі, коли заява подається щодо земельної ділянки, - за умови наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про таку земельну ділянку. У абз. 3 п. 8 Порядку державної реєстрації речових прав встановлено, що у разі коли суб`єкт речового права, обтяження звільнений від сплати адміністративного збору за державну реєстрацію прав, заявник пред`являє документ, що підтверджує право на таке звільнення, з якого державним реєстратором виготовляється копія, що додається до відповідної заяви. Матеріали реєстраційної справи №1976888980000 не містять доказів про оплату ТОВ «ВАКАНДА» послуг за державну реєстрацію прав, або доказів звільнення ТОВ «ВАКАНДА» від сплати адміністративного збору. Відповідно по п. 1 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про проведення реєстраційних дій, надання інформації з Державного реєстру прав не приймається в разі відсутності документа, що підтверджує оплату адміністративних послуг, або внесення відповідної плати не в повному обсязі. Таким чином, можна дійти до висновку, що реєстрація прав власності та їх обтяжень на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 50002569 від 03.12.2019 року, державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Журавльова Лариса Михайлівна, щодо переходу права власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , загальна площа (кв.м): 57.2, житлова площа (кв.м): 30, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000, номер запису про право власності: 34445591, було прийняте без сплати адміністративного збору є незаконним, а ТОВ «Ваканда» набула право власності з порушенням чинного законодавства. 12 червня 2023 року представником до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал» подано відзив на первинний позов, в якому представник просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Додатково зазначив, що ТОВ «ТКапітал» набуло право власності на спірне майно на законних підставах і є добросовісним набувачем. 10 липня 2023 року [PERSON] подано відповідь на відзив, в якому позивачем було підтримано поз0ицію викладено в позовній заяві. 12 червня 2023 року представником до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал» подано зустрічний позов, в якому представник просив визнати Товариство з обмеженою відповідальністю «ТКапітал» добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000) на підставі договору купівлі - продажу № 419 від 13.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. Вимоги зустрічного позову були обґрунтовані наступним. ТОВ «ТКапітал» є власником квартири [ADDRESS] , яку ТОВ «ТКапітал» придбало у ТОВ «Ваканда» на підставі договору купівлі - продажу № 419 від 13.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. На час укладення договору право власності ТОВ «Ваканда» було зареєстровано належним чином, заборон відчужувати дане майно не було. Отже, ТОВ «ТКапітал» є добросовісним набувачем спірного майна. 19 липня 2023 року [PERSON] подано відзив на зустрічним позов, в якому відповідач за зустрічним позовом просив відмовити у задоволенні вимог позову посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року було задоволено клопотання та залучено до участі в справі Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предметів позовів. Протягом підготовчого розгляду справи представник позивача Чекман М.П., позивач [PERSON] , представник відповідача [PERSON] та представник третьої особи Свірєпова А.В. підтримали позиції викладені в позовах, відзивах та відповідях на відзив. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2023 року підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал», 3-тя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЗУБР Капітал», Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація в особі Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про витребування майна та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТКапітал» до [PERSON] , 3-тя особа - Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про визнання добросовісним набувачем було закрито, справу призначено до судового розгляду. Одночасно було задоволено заяву представника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» про залишення без розгляду позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» до [PERSON] , [PERSON] , які діють в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , 3-тя особа - Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація (Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб, Служба у справах дітей та сім`ї) про визнання осіб такими, що втратили право користування майном. Протягом судового розгляду представник позивача [PERSON] вимоги позову підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Проти задоволення вимог зустрічного позову заперечував в повному обсязі. Протягом судового розгляду представник відповідача [PERSON] вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити. Проти задоволення вимог позову [PERSON] заперечував в повному обсязі. Додатково зазначив, що ТОВ «ТКапітал» є добросовісним набувачем спірного майна. Також, зауважив, що позивач та члени його сім`ї не проживають в спірній квартирі з 2017 року, про що було складено акт. Представник ТОВ «ВАКАНДА» Свірєпова А.В. проти задоволення позову [PERSON] заперечувала в повному обсязі, просила задовольнити зустрічний позов ТОВ «ТКапітал». В наданих письмових поясненнях зазначила наступне. 17 вересня 2019 року між ТОВ «Фінансова Компанія «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 742, відповідно якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» перейшли права іпотекодержателя за іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. 19 квітня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1182, що укладений в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року. Предметом вказаного іпотечного договору від 19 квітня 2007 року № 1182 виступала двокімнатна квартира загальною площею 57,20, житловою площею 30, 00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3. договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором від 17.09.2019 року, реєстровий № 742, передача прав за договором іпотеки здійснюється в повному обсязі та на умовах, які існують на момент передачі прав вимоги у тому числі право одержати задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі, переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у відповідності до умов Договору іпотеки. Згідно з пп. 6.4.3 пункту 6.4 договору іпотеки від 19.04.2007 року реєстровий № 1 182 право звернення стягнення па предмет іпотеки іпотекодержатель набуває, зокрема, якщо в момент настання терміну виконання іпотекодавцем зобов`язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані. Пунктом 9 договору іпотеки передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: на підставі рішення суду, у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса або у позасудовому порядку згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в пп. 9.3.1. та 9.3.2. пункту 9 цього договору, а саме: задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» або продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Зазначені вище пункти іпотечного договору містять відповідне застереження, яке прирівнюється до договору, згідно з яким іпотекодавець засвідчує, що він надає згоду на набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержателем за власним одноосібним письмовим рішенням. Виходячи з вищевказаних вимог закону та умов договору іпотеки, внаслідок невиконання [PERSON] своїх зобов`язання по поверненню кредитних коштів за Кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року у ТОВ «ВАКАНДА» виникло право на задоволення своїх вимог як іпотекодержателя, за рахунок предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] . Порядок проведення державної реєстрації права власності на нерухоме майно врегульований Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-1V та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженим постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127. На виконання вимог н. 61 Порядку від 25.12.2015 року № 1127 TОB «ВАКАНДА» разом з заявою про державну реєстрацію надало державному реєстратору - приватному нотаріусу КМНО Журавльовій JI.M. наступні документи: повідомлення-вимогу ТОВ «ВАКАНДА» про порушення [PERSON] основного зобов`язання серія та номер 17/09 від 17.09.2019 року; рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення № 01 10310971383 від 25.10.2019 року з описом вкладення, яке підтверджує факт завершення 30-денного строку з моменту отриманням боржником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушень; договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. 19.04.2007 року, зареєстрований в реєстрі за № 1182; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. 04.04.2019 року зареєстрований в реєстрі за № 267; договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою J1.M. 17.09.2019 року зареєстрований в реєстрі за № 742; Звіт про оцінку майна № 5530 від 14.06.2019 року. Отже підставою для виникнення права власності ТОВ «ВАКАНДА» на спірне нерухоме майно є іпотечний договір, договори відступлення права вимоги за договором іпотеки та повідомлення про звернення стягнення па предмет іпотеки, тобто іпотеко держатель скористався позасудовим способом звернення стягнення та за ним зареєстровано право власності на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку». При цьому слід зазначити, що подані для державної реєстрації договір іпотеки та договори відступлення права вимоги на підставі яких ТОВ «ВАКАНДА» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] в судовому порядку не скасовані, відповідно є чинними, та в силу статті 204 ЦК України, є правомірними. В межах даної справи вказані правочини позивачем також не оскаржуються. 28.11.2019 року приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. в позасудовому порядку відповідно до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами у підпункті 9.3.1. пункту 9 Іпотечного договору від 19.04.2007 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Щербою Я.О. зареєстрованого в реєстрі за № 11 82 на підставі ст. 37 Закону України «Про іпотеку» за Товариством з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» було зареєстровано право власності на предмет іпотеки - квартиру за адресою: [ADDRESS] . Вимоги позивача про погодження з ним вартості майна, за якою відбулось зарахування вимог також не ґрунтуються на нормах законодавства, оскільки відповідно до частині 5 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. Враховуючи те, що інших вимог зміст іпотечного договору від 19.04.2007 року № 1182 не містить, а з матеріалів справи вбачається та не заперечується позивачем у позові, що набуття права власності ТОВ «ВАКАНДА» на квартиру [ADDRESS] відбулось за ціною визначеною незалежним оцінювачем ТОВ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ЕКСПЕРТНО-ПРАВОВИЙ СОЮЗ» Буряк Л.B. у Звіті про оцінку майна № 5530 від 14.06.2019 року, що відповідає вимогам ст. 37 Закону України «Про іпотеку», аргументи позивача про непогодження з ним вартості майна до уваги братися не можуть. Крім цього, не можна погодитися з доводами позивача про те, що оцінка вартості квартири була проведена без особистого огляду квартири, оскільки у Звіті про оцінку майна № 5530 на аркуші 11 «Аналіз отриманих результатів» зазначено, що розрахунок вартості майна було здійснено на підставі проведення візуального обстеження об`єкту оцінки оцінювачем. Повідомлень від [PERSON] про зміну адреси не надходило, ТОВ «ВАКАНДА», на виконання вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», направило на адресу місця реєстрації [PERSON] , вказану ним у кредитному та іпотечному договорі ( [ADDRESS] ), цінним листом з описом вкладення повідомлення-вимогу вих. № 17/09 від 17.09.2019 року про необхідність погашення заборгованості у розмірі 1 050 000 (один мільйон п`ятдесят тисяч) гри. 00 коп. та попередженням про те, що у випадку непогашений боргу, буде розпочато процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення № 0110310971383, дану вимогу [PERSON] отримав особисто 26.10.2019 року, що підтверджується його власноручним підписом на повідомленні, однак вимоги ТОВ «ВАКАНДА» не виконав і своїх заперечень щодо розміру заборгованості зазначеної у вимозі відповідачу не направив, тобто був згоден з розрахунком проведеним відповідачем та усвідомлював правові наслідки у разі невиконання його вимог, а тому обґрунтування позову невідповідністю розрахунку суми боргу вказаному у вимозі є безпідставними. Доказів погашення кредитної заборгованості позивач суду також не представив. Посилання позивача на те, що підпис на бланку повідомлення про вручення поштового відправлення № 0110310971383 йому не належить є голослівними, оскільки будь-яких належних доказів цим обставинам позивачем не надано, натомість, як відповідно до ст. 81 ЦП К України кожна особа повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. До того ж про безпідставність таких тверджень свідчить п. 104. Правил надання послуг поштового зв`язку затверджених Постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270 за умовами якого поштові відправлення з оголошеною цінністю, видаються адресату за умови пред`явлення ним документа, що посвідчує особу. Посилання позивача на те, що у повідомленні - вимозі вих. № 17/09 від 17.09.2019 року не встановлено конкретний строк для виконання порушеного зобов`язання, що на думку позивача свідчить про те, що строк виконання вимоги не настав є помилковими та не впливають на правомірність дій ТОВ «ВАКАНДА» та державного реєстратора, оскільки такий строк визначений у ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» і кредитором він не порушений, оскільки реєстрація права власності відбулась за закінченням вказаного терміну. З матеріалів справи вбачається, що повідомлення - вимога № 17/09 від 17.09.2019 року була вручена позивачу 26.10.2019 року, втім, як рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ВАКАНДА» на спірне майно було прийнято 03.12.2019 року. У позовній заяві позивач зазначає проте, що договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 19.04.2007 року посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О., зареєстрований в реєстрі за № 1182, який укладений 17.09.2019 року між ТОВ «ФК «АРАГОН», як первісним іпотекодержателем, та ТОВ «ВАКАНДА», як новим іпотекодержателем, на підставі ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України є недійсним з огляду на його пряму суперечність ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», оскільки, на думку позивача, ТОВ «ВАКАНДА» не набувало прав кредитора у основному зобов`язанні. Вказане також узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 556 ЦК України згідно якої до поручителя, який виконав зобов`язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора в цьому зобов`язанні, у тому числі й ті, що забезпечували його виконання. До кожного з кількох поручителів, які виконали зобов`язання, забезпечене порукою, переходять права кредитора у розмірі частини обов`язку, що виконана ним. При цьому законодавство не зобов`язує сторони при переході прав кредитора до поручителя укладати окремий договір відступлення таких прав. Отже, враховуючи те, що спеціальний порядок передачі прав від кредитора до поручителя у ЦК України не передбачений, можна зробити висновок про їх автоматичний перехід від кредитора до поручителя в момент виконання останнім обов`язку боржника. Іншими словами, підставою переходу прав кредитора до поручителя виступає не угода про уступку права вимоги, а такий юридичний факт, як виконання зобов`язання за боржника, з яким закон пов`язує перехід прав кредитора до третьої особи. Між ТОВ «ФК «АРАГОН» і ГОВ «ВАКАНДА» не було укладено договору про заміну кредитора у зобов`язанні, а права кредитора перешли до поручителя ТОВ «ВАКАНДА», внаслідок виконання ним зобов`язання забезпеченого порукою, в порядку передбаченому ст.556 ЦК України. Отже, враховуючи те, що перехід прав та обов`язків кредитора та іпотекодержателя від ТОВ «ФК «АРАГОН» до ТОВ «ВАКАНДА» після виконання останнім, як поручителем, обов`язку боржника - [PERSON] відбувся в силу прямої вказівки в законі - ст. 514, 556 ЦК України і будь-яких інших дій для переходу такого права вчиняти не потрібно, посилання позивача на те, що ТОВ «ВАКАНДА» не набуло прав кредитора за основним зобов`язанням - кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах законодавства. Відтак право вимоги за Кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року та Іпотечним договором від 19 квітня 2007 року посвідченим приватним нотаріусом КМНО Щербою JI.O. 19 квітня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1182 повністю перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА». Договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором укладений між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» договір про відступлення права вимоги недійсним не визнавався, а тому не має підстав вважати, що «відповідач набув у власність іпотечне майно на підставі недійсного договору», як зазначає позивач у позові. Договір відступлення прав вимоги за іпотечним договором укладений між ТОВ «ФК «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» недійсним не визнавався, а тому не має підстав вважати, що «відповідач набув у власність іпотечне майно на підставі недійсного договору», як зазначає позивач у позові. В спростування доводів позивача про порушення приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М. вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року слід зазначити наступне. За умовами підпункту 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII від 03.06.2014 року (в редакції від 12.08.2015 року чинній на момент проведення державної реєстрації права власності ТОВ «ВАКАНДА»), протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами- резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загалі, на площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку. Аналіз вищевказаних норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» дає підстави для висновку про те, що він застосовується лише при одночасній наявності всіх перерахованих умов. При цьому тягар доведення зазначених обставин, у даному випадку, покладається на позивача, оскільки частиною першою статті 81 ЦП К України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Реєстрація позивача за вказаною адресою не доводить те, що дану квартиру він використовує, як місце постійного проживання, оскільки не виключає можливість його проживання за іншою адресою. До того ж факт не проживання позивача за спірною квартирою з 2017 року було підтверджено актом ЖЕД № 316 від 26.06.2023 року, який було подано відповідачем ТОН «Т КАПІТАЛ» до матеріалів справи. Станом на сьогодні квартира [ADDRESS] орендується тимчасовими мешканцями, що підтверджується договором оренди квартири № 01.11-182 , доданим до матеріалів справи, що також підтверджує наявність у позивача іншого житла для постійного проживання. Вказані докази свідчать про те, що спірна квартира [ADDRESS] не підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки не являлась (та не являється) постійним місцем проживання позивача га членів його сім`ї, а тому встановлена Законом заборона на відчуження житла, що є предметом іпотеки, на спірну квартиру не розповсюджується і не спірні правовідносини не поширюється. В обґрунтування позовної заяви позивач, в тому числі, посилається на те, що реєстрація права власності за ТОВ «ВАКАНДА» була проведена без згоди органу опіки та піклування незважаючи на те, що право користування у спірній квартирі мають діти, що призвело до порушення майнових прав останніх для яких дане житло є єдиним місцем проживання. Першочергово слід вказати, що ані позивач, ані його родина у спірній квартирі не проживають, що не заперечується позивачем та підтверджується актом ЖЕД № 316 від 26.06.2023 року та договором оренди квартири № 01.11-182 від 01.11.2020 року, а тому доводи позивача про порушення прав дітей є необґрунтованими та безпідставними. Крім цього на момент укладення іпотечного договору - 19.04.2007 року позивач та його родина зареєстровані у спірній квартирі не були, оскільки спірна квартира була придбана за кредитні кошти, що вбачається з п. 2.3 Кредитного договору № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року та підтверджується договором купівлі-продажу від 19.04.2007 року, що наданий позивачем. До того ж за умовами підпункту 6.1.10. пункту 6 Іпотечного договору від 19 квітня 2007 року № 1182, - позивачу було заборонено реєструвати в квартирі [ADDRESS] будь-яких осіб без письмового дозволу іпотекодержателя. Отже, відсутність дозволу органу опіки та піклування на проведення реєстраційної дії з реєстрації права власності на нерухоме майно не вказує на протиправність вчинення реєстраційних дій та порушення прав малолітньої дитини, та відповідає нормам матеріального права. Крім цього, враховуючи те, що реєстрацію дітей у вказаній квартирі було здійснено після укладення договору Іпотеки 19.04.2007 року (а саме: 30.03.2010 року та 11.01.2019 року), тому позивач, будучи батьком неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] та малолітньої дитини [PERSON] [INFO] , здійснюючи реєстрацію своїх синів за адресою іпотечної квартири, не міг не розуміти можливих наслідків (звернення стягнення на предмет іпотеки) у разі неналежного виконання кредитного договору № 28-07-И/02, враховуючи при цьому також положення статей 6, 627 ЦК України щодо свободи договору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у справі докази, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції встановлене право на ефективний спосіб захисту прав, що означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Право на суд не є абсолютним, а судового розгляду потребують ті справи, в яких є «спір» про «право», реальний і серйозний, який може стосуватися як самого існування права, так і сфери його дії (справа Аллан Якобсон проти Щвеції). Результат проваджень має бути значущим для відповідного права (наприклад, Ulyanov v. Ukraine (dec.) (Ул`янов проти України)). Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 19 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] укладений кредитний договір № 28-07-И/02, за умовами якого банк надає позичальнику для придбання двохкімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , грошові кошти (кредитні ресурси) в сумі 136000,00 доларів США з оплатою 11,00 % річних строком до 16 квітня 2027 року. 04 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладений договір № 18 про відступлення права вимоги, відповідно до якого банк відступив ТОВ «ФК «Арагон» право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року. Листом - повідомленням від 04 квітня 2019 року позичальника та іпотекодавця [PERSON] було повідомлено про зміну кредитора за договорами на ТОВ «ФК «Арагон». 31 травня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ФК «Сіті Голд» укладений договір поруки № 31/05-п, згідно з яким позивач, як поручитель, зобов`язався відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань, що виникли за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року. Відповідно до пункту 2.1. договору поруки поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором частково. Відповідальність поручителя перед кредитором обмежується сплатою суми у розмірі 403560,00 грн. На підставі пункту 4.1. договору поруки у випадку невиконання позичальником в установлені кредитним договором строки зобов`язань, передбачених цим договором, кредитор зобов`язаний направити поручителю письмове повідомлення, яким довести до відома поручителя факт недотримання позичальником вимог кредитного договору. Пунктом 4.3. договору поруки передбачено, що поручитель протягом 15-ти банківських днів, наступних за днем отримання від кредитора передбаченого пунктом 4.1. даного договору повідомлення, зобов`язується перерахувати на поточний рахунок кредитора суму, визначену останнім у розрахунку заборгованості позичальника, але не більше суми встановленої у пункті 2.1. цього договору. Згідно із пунктом 4.6. договору поруки у випадку виконання поручителем своїх зобов`язань, передбачених пунктами 2.1., 4.3. даного договору, до поручителя згідно положень статей 514, 556 Цивільного кодексу України переходять права кредитора, які виникли за кредитним договором, у тому числі ті, що забезпечують його виконання. 04 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Траєкторія» був укладений договір поруки № 04/06-п2, відповідно до умов якого відповідач зобов`язався частково відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року на суму 1000000,00 грн. 04 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ВАКАНДА» був укладений договір поруки № 04/07-п, відповідно до умов якого ТОВ «Ваканда» зобов`язався частково відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року на суму 1050000,00 грн. На підтвердження сплати боргу ТОВ «Ваканда» в межах суми Договору поруки було надано виписку АТКБ «Приватбанк» від 12.11.2021 року. 10 вересня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «Фінансова компанія Смарт Груп» був укладений договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 10/09.2019 укладеним між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] . Згідно п. 1.3. договору загальний розмір права вимоги було відступлено на суму 28388470 гривень 21 копійка. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 19 квітня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. за реєстровим № 1128, предметом якого є двохкімнатна квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . 04 квітня 2019 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ «ФК «Арагон» укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, посвідчений приватний нотаріус КМНО Журавльова Л.М., предметом якого стала передача прав іпотекодержателя за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит, правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та [PERSON] . Відповідно до п.4.1. даного договору вартість відступлення прав вимоги за договором іпотеки сплачена новим іпотекодержателем в межах оплати вартості відступлення прав вимоги за основними зобов`язаннями та договорами забезпечення, права вимоги за якими відступлено банком новому іпотекодержателю відповідно договорів, укладених на підставі протоколу електронних торгів № UA-ЕА-2019-02-05-00005-b від 11.03.2019 року та входить до сплаченої банку суми 8501267 гривень. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи правомірність набуття ТОВ «Ваканда» права власності на спірку квартиру суд виходить з наступного. 04 червня 2019 року між ТОВ «ФК «Арагон» та ТОВ «ВАКАНДА» був укладений договір поруки № 04/07-п, відповідно до умов якого ТОВ «Ваканда» зобов`язався частково відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року на суму 1050000,00 грн. На підтвердження сплати боргу ТОВ «Ваканда» в межах суми Договору поруки було надано виписку АТКБ «Приватбанк» від 12.11.2021 року про сплату 1050000 гривень. ТОВ «Всеукраїнський експертно - правовий союз» надав звіт № 5530 від 14 червня 2019 року про оцінку майна - квартири [ADDRESS] , відповідно до якого ринкова вартість квартири склала 999039 гривень. 17 вересня 2019 року між ТОВ «Фінансова Компанія «АРАГОН» та ТОВ «ВАКАНДА» було укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 742, відповідно якого до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВАКАНДА» перейшли права іпотекодержателя за іпотечним договором посвідченим приватним нотаріусом КМНО Щербою Л.О. 19 квітня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 1182, що укладений в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором № 28-07-И/02 від 19 квітня 2007 року. Предметом вказаного іпотечного договору від 19 квітня 2007 року № 1182 виступала двокімнатна квартира загальною площею 57,20, житловою площею 30,00 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 17 вересня 2019 року ТОВ «Ваканда» направило на адресу позивача [PERSON] ( [ADDRESS] ) повідомлення - вимогу про невідкладну сплату заборгованості у розмірі 1050000 гривень. Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 26.10.2019 року містить інформацію про особисте отримання [PERSON] даного поштового відправлення 26.10.2019 року. Позивачем факт отримання даного листа протягом судового розгляду заперечується. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до вимог ст.. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. У разі відкриття провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше. У разі схвалення судом відповідно до законодавства про банкрутство плану санації чи реструктуризації боргів боржника за основним зобов`язанням, якщо він відмінний від іпотекодавця, іпотекодержатель, який голосував проти схвалення плану санації юридичної особи чи плану реструктуризації боргів боржника - фізичної особи, набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання зобов`язання, забезпеченого іпотекою. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на майно, що є предметом іпотеки і належить державному чи комунальному підприємству або підприємству, більш як 50 відсотків акцій (часток, паїв) якого перебуває у державній власності, здійснюється на підставі рішення суду. Якщо предметом іпотеки є два або більше об`єкти нерухомого майна, стягнення звертається в обсязі, необхідному для повного задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо предметом іпотеки є об`єкти, які належать різним особам, та задоволення отримується за рахунок частини переданого в іпотеку майна, ті іпотекодавці, на майно яких було звернено стягнення, мають право на пропорційне відшкодування від іпотекодавців, на майно яких не зверталось стягнення, і набувають прав іпотекодержателя на частину майна, на яку не було звернено стягнення, для забезпечення такого відшкодування. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. (Постанова ВП ВС від 21 березня 2018 року у справа № 760/14438/15-ц) Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону № 898-IV). За приписами частини першої статті 35 Закону № 898-IV у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положеннями статті 37 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Із внесенням змін до цієї норми згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року № 800-VI «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (далі - Закон № 800-VI) норми статті 37 Закону № 898-IV передбачають, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Приписами статті 36 Закону № 898-IV (у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Після внесення Законом № 800-VI змін до статті 36 Закону № 898-IV її нормами передбачено, зокрема, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), який набрав чинності на момент прийняття оскаржуваного рішення, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Із наведеного слідує, що обов`язковою умовою при вирішенні питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому. Аналогічні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) та 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна від 27 серпня 2021 року державний реєстратор - приватний нотаріус КМНО Журавльова Л.М. 28 листопада 2019 року здійснила державну реєстрацію права власності ТОВ «Ваканда» на квартиру [ADDRESS] . Одночасно, станом на 17 вересня 2019 року на території України був запроваджений тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження - Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З приваду посилання сторони відповідача, третьої особи у справи щодо того, що спірна квартира не підпадає під дію такого мораторію, суд вважає їх безпідставними і такими, що суперечать матеріалам справи. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку» , якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Спірна квартира має площу 57 квадратних метри і була набула іпотекодавцем за на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щербою Л.О., зареєстрованого в реєстрі за №1177, кошти на придбання зазначеної квартири були надані [PERSON] . Банком «Фінанси та Кредит» на підставі Кредитного договору №28-07-и/02 від 19.04.2007 року в іноземній валюті - доларах США. 04.03.2008 року в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] . 10.03.2010 року в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] . 11.01.2019 року в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано місце проживання неповнолітнього [PERSON] . Протягом судового розгляду доказів наявності у Іпотекодавця іншого нерухомого майна суду надано не було. 01 листопада 2020 року ТОВ «Ваканда» до ТОВ «Юридична компанія «Право та Гроші» уклали договір № 01/11 оренди квартири [ADDRESS] строком з 01.11.2020 року до 01.11.2021 року. Також, сторонами даного договору було підписано Акт Прийому - передачі від 01.11.2020 року. Відповідно до Акту від 26.06.2023 року позивач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають з 2017 року. Акт підписаний сусідами будинку. Суд ставиться критично до вищезазначеного договору та Акт, оскільки вони суперечать іншим обставинам справи, зокрема 10 серпня 2020 року ТОВ «Ваканда» на адресу спірної квартири [ADDRESS] були направлені вимоги про добровільне виселення на ім`я [PERSON] та [PERSON] . Дані вимоги були отримані особисто адресатами відповідно 09.09.2020 року та 08.09.2020 року. Отже, ТОВ «Ваканда» набула право власності на спірну квартиру на підставі вимог ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» під час дії тимчасового мораторію на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Одночасно, до інших доводів позову, щодо вартості майна, порушення прав неповнолітніх дітей, які зареєстровані в квартирі, порушень допущений державним реєстратором при реєстрації права власності на спірну квартиру та не направлення повідомлення - вимоги божнику суд ставиться критично, оскільки правомірній/неправомірність дій державного реєстратора та ТОВ «Ваканда» під час дії тимчасового мораторію не впливають на вирішення спору по суті . Протягом судового розгляду справи - на підставі договору купівлі - продажу № 419 від 13.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. ТОВ «ВАКАНДА» здійснила відчуження квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1976888980000) на користь ТОВ «ТКапітал». Реєстрація права власності на спірну квартиру за ТОВ «ТКапітал» була здійснена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. 13.03.2023 року. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Відповідно до вимог ст.. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 726/1524/19 (провадження № 61-1946св21) вказано, що: «задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права». Зважаючи на викладене обраний позивачем [PERSON] спосіб захист є ефективним. Одночасно, вимоги зустрічного позову про визнання ТОВ «ТКапітал» добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] не підлягають задоволенню з огляду на наступне. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання його добросовісним набувачем, спрямована на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними способом захисту. Обрання позивачами неефективного способу захисту порушеного права є самостійною та достатньою підставою для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України 2004 року завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved