Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-21 00:00:00

30 серпня 2023 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 03 серпня 2023 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав на користь відповідача в якості позики в сумі 2000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ встановленим на дату складення договору позики становило 73 831,26 грн. На виконання договору, відповідачем було складено боргову розписку, якою підтверджено факт отримання грошових коштів. Пунктом 4 договору позику було передбачено повернення позики в строк до 25 серпня 2023 року. Відповідач позику не повернув, через що позивач звернувся до суду та просив суд стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 73 831,26 грн. та судовий збір в сумі 1073,60 грн. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 серпня 2023 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. 27 вересня 2023 року судом отримано відомості щодо реєстрації місця проживання відповідача за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 29 вересня 2023 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судовий розгляд у справі на 31 жовтня 2023 року. Через перебування головуючого в нарадчій кімнаті у кримінальній справі, справу 31 жовтня 2023 року знято з розгляду та повторно призначено 23 листопада 2023 року. Через неявку відповідача в судове засідання 23 листопада 2023 року, справу відкладено та повторно призначено на 15 січня 2024 року. 15 січня 2024 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про відкладення судового розгляду, призначеного на 15 січня 2024 року для надання можливості ознайомлення з позовною заявою, яку він отримав лише 15 січня 2024 року в суді. Судовий розгляд у справі повторно відкладено та призначено на 22 лютого 2024 року. 20 лютого 2024 року на адресу суду від представника позивача адвоката Дишлюк О.О. надійшла заява про збільшення позовних вимог згідно з якою останній просив суд стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 77088,38 грн., з яких , які складаються з боргу за договором позики та нарахованого індексу інфляції і 3% річних станом на 22 лютого 2024 року. В даній заяві представник позивача просить суд розгляд справи, призначений на 2 2лютого 2024 року проводити без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судове засідання призначене на 22 лютого 202 4року сторони не з`явилися. Про день, час та місце судового розгляду повідомлені судом своєчасно та належним чином, про що свідчить заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності та розписка відповідача\~ від 15 січня 2024 року про ознайомлення з призначенням судового засідання на 22 лютого 2024 року. За таких обставин суд вважає за можливе проводити судовий розгляд без участі сторін. Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд постановляє ухвалу про проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Фіксування підготовчого засідання технічними засобами не здійснювалася відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне: 03 серпня 2023 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з п.1 якого яким позикодавець передав позичальнику грошові кошти в сумі 2000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ встановленим на дату складення договору становить 73831,26 грн. зі строком повернення позики до 25 серпня 2023 року, а позичальник прийняв позику і зобов`язується її повернути позикодавцю згідно умов даного договору. Пунктом 4 договору позику передбачено, що суму позики позичальник зобов`язується повернути позикодавцю готівкою в термін до 25 серпня 2023 року (а.с.10). На виконання умов договору [PERSON] написав розписку про отримання ним 03 серпня 2023 року у [PERSON] грошових коштів в сумі 2000 доларів США з терміном повернення грошових коштів до 23 серпня 2023 року (а.с.11). При вирішенні справи суд виходить з наступного: Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, згідно з вимогами статті 525 ЦК України, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 625 ЦК України - боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зі змісту договору позики та розписки від 03 серпня 2023 року вбачається, що між сторонами існували договорені відносини з приводу позики грошових коштів в сумі 2000 доларів США. Отже, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу боргу, який за домовленістю сторін був замінений позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися статтею 1053 ЦК України. На підставі вказаного боргового документа між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику в сумі 2000 тис. доларів США, не повернуті, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] суми позики у розмірі 2000 тис. доларів США. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження\~\~\~\~\~\~\~\~\~ № 14-446цс18). З приводу заяви про збільшення позовних вимог та стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних суд зазначає наступне: Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пункту 18 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" цього Кодексу (у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року N 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався і на день розгляду справи, воєнний стан в Україні продовжено. Приймаючи до уваги те, що договір позики укладено під час дії в Україні воєнного стану, який продовжує діяти на дату ухвалення судом рішення, суд вважає, що змінені позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням індексу інфляції та 3% річних не підлягають до задоволення та обмежується стягнення з відповідача на користь позивача виключно заборгованості за договором позики в сумі 2000 доларів США. Крім цього, суд зазначає, що у випадку стягнення грошових коштів в іноземній валюті, індекс інфляції в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України не застосовується. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд, згідно з вимогами, передбаченими частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України, оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судовий збір, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в сумі 1073,60 грн., сплачений позивачем при подання позовної заяви до суду.

Outcome: approved