Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що 11.04.2019 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі 25000 грн., які він зобов`язався повернути позивачу після спливу 6 місяців з дня укладення договору. Крім того, відповідач зобов`язувався щомісячно сплачувати проценти в розмірі 5 % місячних від суми позики, що становить 1250,00 грн. В підтвердження отримання від позивача коштів, відповідач написав розписку від 11.04.2019 року. За час позики відповідач жодного разу так і не сплатив відсотки за користування грошовими коштами, а по спливу строку договору взагалі борг не повернув. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути борг, приїжджав до нього додому, постійно телефонував з вимогою про поверненняборгу, однак відповідач останнього разу сказав, що взагалі немає наміру повертати борг. Скориставшись тим, що між позивачем та відповідачем існують родинні відносини, відповідач вирішив, що повертати борг зовсім не обов`язково. В зв`язку з чим, позивач змушений був направити відповідачу рекомендованими листами три заяви від 01.09.2023, 16.09.2023 та 10.11.2023 з вимогою повернути йому борг добровільно та попередженням щодо стягнення цього боргу в судовому порядку. Однак жодної відповіді на заяви, як усної так і письмової, не отримав. Натомість відповідач продовжує всіляко уникати будь-яких контактів з позивачем. Таким чином розписка від 11.04.2019 підтверджує факт укладання між сторонами договору позики та отримання відповідачем грошових коштів у сумі 25000 грн. та зобов`язанням повернути їх. Оскільки відповідач не виконав зобов`язання щодо повернення коштів в розмір 25000 грн., заборгованість чідповідача за розрахунком позивача складає: -заборгованість за основною сумою боргу - 25 000 грн. -5% місячних від простроченої суми складає: (1250 грн. х 46 місяців) 57500 грн. Просить суд стягнути з відповідача на свою користь 82500,00 грн. в розрахунок повернення боргу за договором позики та понесені судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28.12.2023 року відкрито провадження у справі. 16.01.2024 року відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву в якому просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що 11.04.2019 року ним дійсно було отримано від [PERSON] кошти в сумі 25000 грн. під 5 % місячних, терміном на 6 місяців для власних потреб та складено відповідну розписку від 11.04.2019 року. Тобто у строк до 11.10.2019 року він мав повернути отримані кошти в сумі 25000 гривень та 7500 гривень місячних відсотків за 6 місяців користування отриманими коштами. Разом 32500 гривень. Що і було зроблено. У вказаний час позивачу надавалися певні послуги, які, як він вважав та позивач цього не заперечував, у повній мірі проводять взаємозалік між необхідними до повернення коштами та послугами. Дані події між ними відбувалися неодноразово, а саме отримання коштів у борг та розрахунок. Фактично кожного разу жодного документального підтвердження щодо повернення коштів не було, так як існували родинні зв`язки та довіра. Влітку 2022 року позивач дійсно звернувся до відповідача та його родини з метою нагального вирішення проблем, які на той час у нього виникли. Але під час цього, жодних претензій з приводу повернення будь-яких коштів не висловлював. Позивач лише попрохав вирішити ситуацію яка склалася, але у подальшому навіть словісно не висловив жодної вдячності родині. У квітні місяці 2023 року позивач зателефонував до відповідача та попросив прийти до нього до дому. У домоволодінні позивача перебував його син [PERSON] , який був свідком їх розмови. Під час розмови позивач вказав на те, що йому необхідно купити домоволодіння для свого сина [PERSON] та у нього збериглася розписка від відповідача, згідно якої він повинен сплатити йому кошти у сумі 100000 гривень. При цьому він вказав, що знайшов банк у якому домовився про кредит у вищевказаній сумі на ім`я відповідача, і що необхідно із ним піти до банку та отримавши кредит віддати йому кошти. На його аргументи щодо проведених розрахунків за розпискою, позивач вказав, оскільки відповідач жодних документальних підтверджень не має, то повинен йому віддати кошти у вказаному розмірі, а саме сто тисяч гривень. Дана подія відповідача дуже обурила та він вказав позивачу, що йому він нічого не винен, що жодних кредитів брати не буде та повертати незрозуміло які кошти теж. Після чого 06.09.2023 року, 21.09.2023 року та 14.11.2023 року відповідачем отримані листи, де позивач вимагає повернути йому дев`яносто тисяч гривень, згідно розписки написаної 11.04.2019 року та у подальшому 30.12.2023 року отримав поштовим листом позовну заяву надіслану Гайворонським районним судом Кіровоградської області. Крім цього, зазначає, що у вересні місяці 2023 року у позивача у короткостроковій відпустці перебував його син [PERSON] , який під час розмови з батьком передав останньому кошти в сумі сорок тисяч гривень, як розрахунок за написаною відповідачем розпискою від 11.04.2019 року. У зв`язку із викладеним з вимогами [PERSON] відповідач не погоджується, оскільки борг за розпискою повністю погашений, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить суд їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, у задоволенні позову просить відмовити в повному обсязі, оскільки борг позивачу повернув у повному обсязі. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково виходячи з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені певні обставини. Згідно копії розписки від 11.04.2019 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 25000 грн., під 5 % місячних терміном на 6 місяців (а.с. 6). 01.09.2023, 16.09.2023 та 10.11.2023 позивач надіслав на адресу відповідача заяви-вимоги про повернення боргу згідно розписки від 11.04.2019 року (а.с. 7-12). Норми права, які застосовує суд при вирішенні спірних правовідносин. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 501/1243/20, провадження № 61-14794 св 21. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі №723/304/16-ц зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Висновки суду за результатами позову. У справі яка розглядається надана позивачем розписка містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між сторонами саме договору позики. Розписка містить дані щодо умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов`язанням їх повернення, дати отримання коштів (11.04.2019), а також дати їх повернення - шість місяців з дати отримання тобто до 11.10.2019. Відповідач у судовому засіданні підтвердив факт отримання від позивача позики в сумі 25000 грн. на умова визначених в розписці від 11.04.20219 року, яку власне сам і написав. Відтак, вимогу про стягнення заборгованості за договором позики суд визнає обґрунтованою. Крім того, обґрунтованою слід визнати вимогу про стягнення процентів за користування сумою позики, однак суд не погоджується із самим розрахунком розміру відсотків за користування сумою позики, який проведений позивачем. Позивач у позовній заяві зазначає, що 5% місячних від простроченої суми позики складає 57500,00 грн. (1250 грн. х 46 місяців). Таким чином, позивач просить стягнути проценти із розрахунку 5% за кожен місяць користування грошима, тобто у розмірі, передбаченому договором позики, і за період, у тому числі після обумовленого договором строку повернення позики - 11.10.2019 року. Нарахування відсотків за користування грошима після 11.10.2019 року, тобто після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. В даному випадку договір був укладений на 6 місяців (з 11.04.2019 по 11.10.2019), тому відсотки повинні обраховуватися за користування сумою позики саме за цей період та становити 7500 грн. (25000 грн. х 5% = 1250 грн.; 1250 грн. х 6 місяців = 7500 грн.). Після прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання за договором позики від 11.04.2019 року, тобто починаючи з 12.10.2019 року, позивач мав право для захисту своїх інтересів використати положення частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідачем на спростування доводів позивача не надано жодного доказу. Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та стягнути на його користь з відповідача 32500 грн., з яких: 25000 грн. за основною сумою боргу та 7500 грн. за відсотками за користування сумою позики. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 422,93 грн. (82500 грн. х 100% : 32500 грн. = 39,39%; 1073,60 грн. : 100% х 39,39% = 422,93 грн.).

Outcome: partial