Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 28 грудня 2016 року відповідач 1 [PERSON] та відповідач 2 [PERSON] одержали від позивачки в позику 57 500 доларів США та зобов`язалися повернути позичені кошти не пізніше 28 червня 2017 року, про що був укладений Договір позики. Виходячи з гіпотези ч. 2 ст. 1050 ЦК України, в п. 1 Договору позики відповідачі з позивачкою досягли домовленості про повернення ними позичених коштів частинами (з розстроченням) - у визначені умовами договору порядку та строки, а саме: - не пізніше 28 січня 2017 року - 1 250 доларів США; - не пізніше 28 лютого 2017 року 1 250 доларів США; - не пізніше 28 березня 2017 року - 1 250 доларів США; - не пізніше 28 квітня 201 7 року - 1 250 доларів США; - не пізніше 28 травня 2017 року - 1 250 доларів США; - не пізніше 28 червня 2017 року - 51 250 доларів США. Встановлений Договором позики строк остаточного виконання відповідачами зобов`язань з повернення позивачці позичених у неї коштів скінчився 28 червня 2017 року. Однак відповідачі грубо порушили взяті на себе зобов`язання за Договором позики і замість належних до повернення 57 500 (п`ятдесяти семи тисяч п`ятисот) доларів США здійснили наступні часткові повернення 31 січня 2017 року - 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) доларів США; 22 лютого 2017 року - 1 250 (одна тисяча двісті п`ятдесят) доларів США; 27 березня 2017 року - 1 800 (одна тисяча вісімсот) доларів США; 16 травня 2017 року - 1 800 (одна тисяча вісімсот) доларів США. Таким чином, з моменту укладення Договору позики по травень 2017 року відповідачі здійснили часткові повернення загалом на суму 6 100 (шість тисяч сто) доларів США. Отже, так і неповернутою позивачці залишилась сума позичених відповідачами коштів в розмірі 51 400 (п`ятдесят одна тисяча чотириста) доларів США. Через це 21 травня 2019 року позивачка змушена була звернутися до Печерського районного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав із позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів проценти за користування коштами за період з 28 грудня 2016 року по 21 травня 2019 року, три проценти річних за період з 29 червня 2017 року по 21 травня 2019 року та неустойку за період з 17 травня 2018 року по 21 травня 2019 року. Справу щодо цього позову було передано до Подільського районного суду м. Києва (цивільна справа № 75 7/26486/19-ц). 22 жовтня 2020 року позивачка змушена була звернутися до Подільського районного суду м. Києва із позовом, в якому просила стягнути солідарно з відповідачів проценти за користування коштами за період з 21 травня 2019 року по 22 жовтня 2020 року, три проценти річних за період з 21 травня 2019 року по 22 жовтня 2020 року та неустойку за період з 21 травня 2019 року по 22 жовтня 2020 року (цивільна справа № 758/12029/20). Наразі, судом ще не було винесено жодного рішення по суті цих справ. Неповернутою так і залишилась сума позичених за Договором позики коштів у розмірі 51 400 (п`ятдесят одна тисяча чотириста) доларів США. Інший розмір процентів сторонами в договорі не встановлений. Позивачка вважає, що з відповідачів підлягає стягненню розмір процентів за період з моменту звернення в суд із попереднім позовом 22 жовтня 2020 року по день подання цієї позовної заяви. Зважаючи на це, розмір процентів буде розраховуватися за період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року включно, в залежності від встановленої Національним банком України у відповідних періодах часу облікової ставки. Належна до стягнення з відповідачів на користь позивача сума процентів за користування коштами в період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року складає 20 141 (двадцять тисяч сто сорок одна) доларів США. Також позивачка вважає, що з відповідачів підлягає стягненню сума трьох процентів річних за період з моменту звернення в суд із попереднім позовом 22 жовтня 2020 року по день подання цього позову 22 червня 2023 року, яка дорівнює 4 110 доларів США. Крім того, позивач вважає, що має безспірне право вимагати від відповідачів сплату неустойки у визначеному Договором позики розмірі, а відповідачі зобов`язані сплатити її позивачці. Позивачкою розрахована належна до стягнення з відповідачів на її користь неустойка за період з 22 червня 2022 року по 22 червня 2023 року, яка складає 187 610 доларів США. Позивачка просила суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою за період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року в розмірі 20 141 доларів США, три проценти річних за період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року в розмірі 4 110 доларів США, неустойку за прострочення зобов`язання в період з 22 червня 2022 року по 22 червня 2023 року в розмірі 187 610 доларів США, а всього - 211 861 доларів США, а також понесені нею та документально підтверджені судові виграти, які складаються зі сплаченого судового збору за подання позовної заяви у розмірі 13 420,00 грн та сплаченого адвокату гонорару за підготовку, складення та виготовлення позовної заяви в розмірі 2 560,00 грн, загалом - 15 980,00 грн. Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 02.10.2023 зазначену позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися повторно, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилали, про причину неявки суд не повідомили, відзив та інші заяви з процесуальних питань від них до суду не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивачка не заперечувала проти розгляду справи за відсутності відповідачів. У зв`язку з наведеним, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю відповідачів, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дійшов до наступного висновку. З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з Договором позики від 28.12.2016, [PERSON] та [PERSON] взяли у борг у [PERSON] суму у розмірі 57 500 (п`ятдесят сім тисяч п`ятсот) доларів США та зобов`язались солідарно повернути їх позикодавцю не пізніше 28 червня 2017 року, частинами в порядку та терміни зазначені в даному договорі. Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачкою свого права власності на гроші, які вона передала відповідачам [PERSON] та [PERSON] у власність відповідно до договору позики. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У встановлений договором позики строк [PERSON] та [PERSON] суму боргу не повернули, доказів на спростування обставин, викладених позивачкою суду не надано. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивачки процентів за користування позикою за період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року у розмірі 20 141 дол. США. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки договором позики від 28.12.2016 передбачено сплату розміру штрафних санкцій за недотримання умов договору, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивачки неустойки (штрафних санкцій) у розмірі 187 610 дол. США. Одночасно, позов в частині стягнення трьох процентів річних у розмірі 4 110 дол. США не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Отже позовні вимоги позивачки про солідарне стягнення з відповідачів на її користь трьох відсотків річних за період з 22 жовтня 2020 року по 22 червня 2023 року в розмірі 4 110 доларів США задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог позивачки про стягнення з відповідачів на її користь понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 2 560 грн, суд зазначає наступне. Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Зокрема, п. 48 зазначеної вище постанови встановлено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З урахуванням того, що позивачкою були надані договір про надання правової допомоги від 21.06.2023 № 01-21/06-23, акт приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги від 22.06.2023 та документи, що свідчать про оплату послуг наданих адвокатом, оформлені у встановленому законом порядку, суд вважає, що позовна вимога про відшкодування витрат на правову допомогу підлягають задоволенню, а саме з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню сума витрат на правничу допомогу у розмірі 2 560, 00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачкою судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 0.0.3062612126.1 від 22.06.2023 про сплату судового збору у сумі 13 420,00 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: partial