Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-25 00:00:00

В грудні 2021 року в інетересах позивача [PERSON] до суду звернулася його представник адвокат Білінкіна Т. В. з позовою вимогою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Городищенська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині. На обгрунтування заявлених вимог вказала, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] . [PERSON] , яка на день смерті проживала в селі Валява, Городищенського району, Черкаської області, та розом з нею однією сім`єю проживав її чоловік [PERSON] (батько позивача) та позивач [PERSON] від дня народження [INFO] та до 1982 року, тобто протягом 26 років. За цей період допомагав своїм батькам як фізично, так і морально. Після смерті матері [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої входили всі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкритя спадщини, зокрема: - право на земельну ділянку розміром 1,4051 га кадастровий номер 7120381000:02:001:1678, що розташована в межах Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 160500, виданого 29.01.2008 року на ім`я [PERSON] , на підставі розпорядження Городищенської РДА Черкаської області № 32 від 24.01.2008 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010878000004 (на сьогоднішній день вже успадкована відповідачем); - право на земельну ділянку розміром 1,74 га. кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, що розташована в межах Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЧР, виданого 05.05.1998 року, на ім`я [PERSON] , на підставі розпорядження Городищенської РДА Черкаської області № 62 від 16.03.1998 року, зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 36 (на сьогоднішній день за відповідачем визнано через суд право власності на земельну ділянку, але не зареєстровано). Після смерті [PERSON] була відкрита спадщина у державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори М. О. Бідної, спадкова справа № 533/2011. Даний факт підтверджується Витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі № 29102010 від 16.12.2011 року. Протягом встановленого терміну в шість місяців, який починається з моменту відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), а саме 13.01.2012 року [PERSON] подав заяву до державного нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері, як спадкоємець першої черги, оскільки являвся її рідним сином. В той же час, після відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] ні її рідна донька [PERSON] , ані її рідний син - [PERSON] заяви про прийняття спадщини протягом строку в 6 місяців не подали, хоча добре знали про смерть матері і були присутніми на похоронах. Із вищенаведеного випливає, що із всіх спадкоємців першої черги за законом, таким, що прийняв спадщину, залишився лише позивач [PERSON] . Як виявилося потім, окрім позивача, заяву про прийняття спадщини також подала онука померлої [PERSON] , племінниця позивача [PERSON] . Вказана заява останньою (відповідачем) була подана 16 грудня 2011 року, як слідує за її першочерговою заявою була відкрита спадкова справа покійної [PERSON] . В кінці 2017 року позивачу стало відомо, що покійна мати [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє належне майно, де б воно не було, із чого б не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла на свою онуку [PERSON] . Даний заповіт був посвідчений 10.12.2007 року, секретарем Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області Лищенко Л. О. та зареєстрований за № 939. Дізнавшись про заповіт, позивач, починаючи з грудня 2017 року, декілька разів приходив до держанвого нотаріуса з проханням визначити його частку у спадщині, але кожного разу нотаріус усно відмовляла та постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій не надавала, що суперечить Закону України "Про нотаріат", а також ст. 1296 ЦК України. 12.01.1998 року позивач [PERSON] звернувся з запитом до державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори М. О. Бідної, з вимогою визначити частку в спадщині [PERSON] та видати свідоцтво про спадщину. На письмовий запит державний нотарісу надіслала письмове роз`яснення від 15.01.2018 року, що [PERSON] як пенсіонеру за віком, який вийшов на пенсію раніше ніж в 60 років, обов`язкова частка в спадщині не призначається, однак постанову про відмову державний нотаріус знову не надала, хоча Закон України "Про нотаріат" від 02.09.1993 року зобов`язує це робити протягом трьох робочих днів з моменту надходження заяви. 27.02.2018 року позивач [PERSON] знову направив офіційного листа до державного нотаріуса Бідної М. О. з вимогою надати Постанову про відмову. Після цього позивач ще декілька разів приходив до державного нотаріуса, але кожного разу у видачі Постанови про відмову відмовлялося. Лише 02 березня 2018 року державний нотаріус під тиском нарешті видала Постанову про відмову, де вказувалось, що позивач не має права на спадщину за закононом відповідно до ст. 1241 ЦК України (обов`язкова частка у спадщині), так як на момент смерті матері був працездатним як за віком, так і за станом здоров`я. Ця постанова про відмову у вчиненні нотаріальнх дій стосувалась не всієї спадщини, що залишилася після смерті [PERSON] , а лише земельної ділянки, що знахожилась в селі Валява Городищенського району, Черкаської області. При цьому, про яку саме земельну ділянку йшла мова, який її кадастровий номер і точне місце розташування державний нотаріус Бідна М. О. в постанові не вказала. З огляду на вищенаведене, слід вважати, що [PERSON] видала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії стосовно ділянки в 1,4 га (земельний пай), на який вона перед цим видала свідоцтво про право на спадщину [PERSON] як спадкоємиці за зповітом, на приватизовану земельну ділянку площею 1,4051 га, кадастровий номер 7120381000:02:001:1678. Пізніше, відповідач 25.01.2018 року звертається до держанвого нотаріуса Бідної О. М. про видачу Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 1,74 га, кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, що також належала покійній матері [PERSON] , але все життя даною земельною ділянкою володів та користувався позивач [PERSON] та оригінал правовстановлюючого докамента на землю - Державний акт на право власності на земельну ділянку перебуває у позивача. 25.01.2018 року державний нотаріус, за відсутності у [PERSON] оригіналу правовстановлюючого документу на землю, видала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Всупереч Закону України "Про нотаріат" при видачі свідоцтва про право на спадщину на цю земельну ділянку, державний нотаріус Бідна М. О., позивача [PERSON] , як особу, яка також подала заяву про прийняття спадщини - спадкоємця за законом, про це не повідомила, більше того на момент оформлення вказаного Свідоцтва на ім`я відповідача, не було вручено позивачу повідомленя про відмову у визнанні його спадкоємцем, ані Постанови про відмову у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом. Після чого відповідач звернулася із позовною заявою до суду про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. В Городищенському районному суді Черкаської області в період з 07.02.2018 року по 19.08.2021 року (дата набрання законої сили рішенням суду) розглядалася цивільна справа № 691/131/18 під головуванням судді О. М. Савенко, суд ухвалив рішення, яким задовольнив позов [PERSON] , визнав її право на володіння земельною ділянкою (земельний пай) площею 1,74 га., кадастровий номер 7120381000:02:001:1926 за заповітом. В задовлені позову [PERSON] про визнання за ним в порядку спадкування за законом право на земельну ділянку (земельний пай) площею 1,74 га., кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, що належала померлій [INFO] [PERSON] , відмовлено. На день смерті спадкодавця [PERSON] , позивач [PERSON] був непрацездатною особою, оскільки був пенсіонером за віком відповідно до ст. 26 Закону України № 1058-ІУ із застосуванням ст. 55 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" і йому з 13.01.2011 року була призначена довічна пенсія за віком, як особі з повним стажем для цього, тому був непрацездатним на момент смерті матері, а тому має (мав) право на обов`язкову частку у спадщині (1/2 всього майна), незалежно від змісту заповіту. У зв`язку з цим, просили суд, визнати за [PERSON] , [INFO] , право на обов`язкову частку у спадщині за законом, як єдиного спадкоємця першої черги, що прийняв спадщину, і як непрацездатного сина померлої на день смерті спадкодавця. Стягнути з відповідача на користь позивача понесені у зв`язку із розглядом даного позову в суді судові витрати по справі. 24.01.2022 в справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання на 24 лютого 2022 року. 27.04.2022 закрито підготовче провадженні у даній справі. Призначено справу до судового розгляду по суті на 01.06.2022 року. 26.02.2024 в судове засідання прибули позивач [PERSON] , представник відповідача адвокат Білінкіна Т. В., представник відповідача адвокат Салій С. А. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Бідної М. О. в матеріалах справи наявна заява про слухання справи без участі представника нотаріальної контори. Позивач [PERSON] , його представник адвокат Білінкіна Т. В. в судовому засіданні заявлену вимогу підтримали в повному обсязі, з підстав, що викладені в позові, вважають, що позивач відповідно до полежень ЗУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" є особою, яка втратила працездатність і має право на обов'язкову частку у спадщині після померлої у 2011 році матері [PERSON] , а дії державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, свідоцтв про права на спадщину за законом відповідно до ст. 1241 ЦК України (обов'язкова частка в спадщині), не правомірними. Просили суд, визнати за [PERSON] право на обов'язкову частку у спадщині після померлої [INFO] [PERSON] в порядку спадкування за законом, як єдиного спадкоємця першої черги, що прийняв спадщину і як не працездатного сина померлої на день смерті спадкодавця. Представник відповідача [PERSON] , адвокат Салій С. А. в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити, та зазначив, що позивач [PERSON] не мав права на виділення йому обов`язкової частки у спадщині після покійної матері. Як було відкрито спадщину після смерті матері, [PERSON] неодноразово роз`яснювалось причину відмови у виділенні частки в спадщині. Відповідач [PERSON] за заповітом успадкувала після смерті [PERSON] одну земельну ділянку в 2014 році, на іншу земельну ділянку набула право власності через суд. При цьому, позивач не оспорив жодний документ, ні нотаріальний, ні судовий. За наявності рішення суду про визнання права власності на спадкове майно та виданого свідоцтва про право на спадщину на відповідача [PERSON] , позивач звертаючись до суду з даним позов, обрав неналежний спосіб захисту своїх прав, які вважає порушеними. Дії нотаріуса можуть бути оскаржені спадкоємцями. При цьому, [PERSON] , отримавши відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, так й не скористався даним правом. В судовому засіданні державний нотаріус Бідна М. Ф., як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, пояснила, що позови [PERSON] щодо спадщини вже розглядаються більше 10 років, з 15.07.2011 року, за цей час судом встановлено, що заповіт дійсно написаний заповідачкою [PERSON] в 2007 році, яка склала заповіт, згідно з яким все належне їй майно заповіла [PERSON] . Чому заповідачка вирішила саме так, невідомо. Заповіт посвідчений Валявською сільською радою, на законних підставах. Покійна виразила свою волю. На час складання та оформлення заповіту [PERSON] , не знала про тонкощі цивільного законодавства, а саме про ст. 1241 ЦК України, відповідно до якої право непрацездатного спадкоємця, певна категорія, мають право на обов`язкову частку спадщини. [PERSON] розпорядилась своїм майном в такий спосіб, як вона того хотіла, а чому не згадала в заповіті свого сина, позивача, невідомо. На той час, відповідно до діючого законодавства, право на обов`язкову частку в спадщині мали непрацездатні чоловік/дружина, батьки і діти померлого. Ця норма збережена й на сьогоднішній день. Коло спадкоємців є вичерпним. Непрацездатними за віком вважаються діти до 18 років, згідно Сімейного кодексу України, та діти, які досягли пенсійного віку на той час в пенсійному законодавстві, це особи , що досягли віку 55 років для жінок, та 60 років для чоловіків. У посібнику "Довідник нотаріусів" за 2006 рік, є коментар ст. 1241 ЦК України, яким на той час користувалися наторіуси, що містить детальний опис, та вихід на пенсію на пільгових підставах права на обов`язкову частку у спадщині не надавав. Очевидно подібне питання виникло не тільки в даній ситуації. Такі питання вже порушувались по всій території України і Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення пенсійного законодавства", було прийнято в 2022 році, а саме: 15 лютого. І лише в цьому документі в ст. 21 були внесені зміни про достроковий вихід на пенсію за віком. Відповідно до даної статті, вказано, що законом, який дає право на призначення пенсії за віком, в т. ч. на пільгових умовах та дострокової пенсії, тобто віднесли до непрацездатних за віком осіб, які вийшли на пенсію достроково та на пільгових умовах. Право на обов'язкову частку у спадщині після смерті матері [PERSON] , позивач [PERSON] , на час вікриття спадщини та її прийняття [PERSON] , не мав. Було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Дане рішення нотаріуса позивач не оскаржив. Вважає, що діяла в межах Закону, підстав для визначення обов'язкової частки у спадковому майні померлої матері [PERSON] , її син [PERSON] , не мав. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, які підтверджені доказами, що були досліджені в судовому засіданні, заслухавши думку учасників щодо заявленого позову, та вивчивши матеріали спадкової справи № 533/2011 померлої [INFO] [PERSON] , цивільної справи № 691/131/18 (№ провадження 2/691/22/21), суд приходить до наступного. Норми статті 13 ЦПК України встановлюють, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільні права або інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права чи інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа та характеру його порушення, невизнання або оспорення. Згідно зі статтями 1216 - 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судовим розглядом установлено, що [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] в с. Валява Городищенського району Черкаської області, про що в книзі реєстрації смертей 19.07.2011 зроблено відповідний актовий запис за № 143, місце реєстрації: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану Городищенського районного управління юстиції в Черкаській області (дані свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] від 19.07.2011 року). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, на дві земельні ділянки, що розташовані на території Валявської сільської ради Черкаської області. За життя, 10.12.2007 року [PERSON] склала заповіт, що посвідчений секретарем Валявської сільської ради Городищенського району Черкаської області та зареєстрований в реєстрі за № 939, за яким все своє майно заповіла [PERSON] , [INFO] . 16 грудня 2011 року [PERSON] (відповідач по справі) звернулася із заявою до Городищенської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої [INFO] своєї бабусі [PERSON] . На підставі вказаної заяви у Городищенській державній нотаріальній конторі Черкаської області було заведено спадкову справу № 533/211. 13 січня 2012 року [PERSON] (позивач по справі) звернулася із заявою до Городищенської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після померлої [INFO] матері [PERSON] 23.12.2014 року державним нотаріусом Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області Бідною М. О., [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4051 гектара кадастровий номер 7120381000:02:001:1678, яка розташована в межах згідно з планом, на території Валявської сільської ради Черкаської області. Дізнавшись у 2017 році про заповіт покійної матері [PERSON] , з грудня місяця спадкоємець за законом [PERSON] налагався у державного нотаріуса визначити обов'язкову частку у спащині. 25.01.2018 року [PERSON] (відповідач) подала заяву до Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області, про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а саме: на другу земельну ділянку, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,74 гектара, кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, яка в межах згідно з планом, розташована на території Валявської сільської ради Черкаської області. Державний нотаріус Городищенської нотаріальної контори Бідна М. О. відмовила [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, за відсутності правовстановлюючого документа на майно. Роз'яснено право спадкоємця за заповітом [PERSON] оскарження постанови та звернення до суду. В подальшому, Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 20.07.2021 року в справі № 691/131/18, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 1,74 га, кадастровий номер 7120381000:02:001:1926, в порядку спадкування за заповітом. 02.03.2018 року постановою державного нотаріуса Городищенської державної нотаріальної контори Черкаської області Бідною М. О., на заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до ст. 1241 ЦК України, [PERSON] було відмовлено, з тих підстав, що на момент смерті матері [PERSON] він був працездатним, як за віком, так і за станом здоров'я. Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи і фактично не оспорюються сторонами. 30.12.2021 позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, так як вважає, що його право на обов'язкову частку в спадщині після померлої матері [PERSON] є порушеним на потребує захисту. Відповідно до частини 1 статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Частиною 2 статті 1223 ЦК України визначено, що в разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують в порядку черговості особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця. Разом з тим, у статті 1241 ЦК України визначено право певних осіб на отримання частки спадкового майна незалежно від змісту заповіту. Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця в силу прямої вказівки закону. Перелік осіб, що мають право на обов'язкову частку, що визначений Законом, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До цього переліку входять лише особи, які належать до першої черги спадкоємців за законом і є малолітніми, неповнолітніми, повнолітніми непрацездатними дітьми спадкодавця, непрацездатною вдовою/вдівцем, непрацездатними батьками/усиновителями та дітьми, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини. Тлумачення положення частини 1 статті 1241 ЦК України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов'язкову частку у спадщині знаходиться в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/2014 від 11.02.2014, в якому, розкриваючи зміст поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів I, II та III групи, а також осіб, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. [PERSON] є спадкоємцем І черги як син спадкодавця [PERSON] , якому з 13 січня 2011 року призначено пенсію із зниженням пенсійного віку відповідно до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи". [PERSON] є спадкоємцем майна покійної [PERSON] за заповітом. Рішенням Городищенського районного суду Черкаської області від 20 липня 2021 року, за позовною заявою [PERSON] до Валявської сільської ради, за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом та за позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, позивача [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Валявської сільської ради, про визнання права власності на земельну ділянку (земельний пай) за законом, в справі № 691/131/18, № провадження 2/691/22/21, у задоволенні позовної заяви позивача (третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку (земельний пай) за законом - відмовлено. Із змісту вказаного рішення вбачається, що предметом вимоги позивача, третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, [PERSON] , є визнання права власності на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування за законом з визначенням його частки у спадщині, як обов'язкової на підставі ст. 1241 ЦК України, порушення нотаріусом вимог Закону України "Про нотаріат". Тобто, вказані обставини, право на обов'язкову частку у спадщині, були предметом розгляду суду першої інстанції в справі № 691/131/18. Рішення набрало законної сили. Суд звертає увагу й на те, що на час звернення до суду з даним позовом та на час прийняття рішення, відповідач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом майна покійної [PERSON] , вступила в спадок, оформила свої спадкові права через нотаріальну контору, отримавши Свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Право на обов'язкову частку - це суб'єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Спадкування обов'язкової частки відноситься до спадкування за законом, хоча застосовується лише за наявності заповіту. При цьому норми про обов'язкову частку (ст. 1241 ЦК України) розміщені серед норм про спадкування за заповітом (глава 85 Цивільного кодексу України). За відсутності заповіту, його скасування заповідачем, визнання судом недійсним, право на обов'язкову частку не виникає. Обов'язкова частка - це мінімум того, що може дістати малолітній, неповнолітній чи непрацездатний спадкоємець першої черги. Право на обов'язкову частку в спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців на її отримання, а також місця проживання спадкоємця. Але, якщо інші спадкоємці заперечують проти видачі свідоцтва про право на спадщину на обов'язкову частку, то вони вправі звернутися з відповідним позовом до суду. Спадкування обов'язкової частки є правом, а не обов'язком спадкоємця і реалізується лише в разі прийняття ним спадщини. Згідно частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Під способами захисту суб'єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника ( пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16). Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з'ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19. Таким чином, для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту її права чи інтересу. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 08, 09, 22 лютого 2022 року у справах № 209/3085/20, № 910/6939/20, № 761/36873/18 та ін.) У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) указано, що "предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу". Рішення суду має остаточно вирішувати спір по суті та захищати порушене право чи інтерес. Якщо для реалізації рішення суду необхідно ще раз звертатися до іншого суду й отримувати ще одне рішення це означає, що обраний спосіб захисту є неефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 у справі № 910/2592/19, провадження № 12-41гс23). З огляду на заявлену позивачем вимогу та встановлені судом обставини, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту про визнання права на обов`язкову частку у спадщині, при наявності оформлених спадкових прав спадкоємця за заповітом [PERSON] (відповідач по справі) через нотаріальну контору (видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом) та через суд (визнано право власності на частину спадкового майна), не захистить порушене право позивача. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20). З огляду на це, позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту прав щодо цього. Спосіб захисту, який не суперечить закону і є таким, що спричинить потрібні результати, наслідки, тобто матиме еффект по забезпеченню прав позивача є звернення до суду з позовом в якому серед іншого матиме місце вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав позивача. Враховуючи встановлені при розгляді справи обставини, суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити з наведених вище підстав. Згідно ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Повний текст рішення виготовлено 05.03.2024. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed