Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

Звернувшись до суду з цим позовом до відповідача, [PERSON] зазначив, що 10.09.1988 року між ним і відповідачем укладений шлюб, котрий зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, актовий запис №1061. Зазначає, що наразі цим судом вирішується питання про розірвання шлюбу між ними. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем 21.02.1997 року придбали квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська», реєстровий номер 113. Після припинення шлюбних відносин вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу цієї квартири. Тому, посилаючись на положення ст.60 СК України, 372 ч.2 ЦК України, просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Під час розгляду справи представник позивача, адвокат Полтавець Т.О., підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, додатково зазначивши, що [PERSON] весь час працював, мав гідну зарплату. Під час спільного життя подружжя заощаджувало грошові кошти для придбання квартири у спільну власність. Представник відповідача, адвокат Матросова Є.О., позовні вимоги не визнала. У серпні 2023 року в інтересах відповідача [PERSON] , адвокат Матросова Є.О., звернулася до суду з зустрічним позовом про визнання спірної квартири особистою власністю відповідача. Ухвалою суду від 06.09.2023 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання спірної квартири особистою власністю об`єднані в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування зустрічного позову представник [PERSON] зазначила, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Отже [PERSON] є бабусею [PERSON] . 29.09.1993 року [PERSON] склала заповіт на ім`я [PERSON] , в котрому заповіла все майно останній. Станом на 1997 рік [PERSON] була власником квартири [ADDRESS] . 29.01.1997 року [PERSON] , яка діяла за дорученням від [PERSON] , продала вказану квартиру за 4665 грн. В результаті родинних домовленостей, [PERSON] отримала від бабусі [PERSON] грошові кошти за продану квартиру у розмірі 4665 грн. і 21.02.1997 року придбала спірну квартиру за 3927,76 грн. Представник [PERSON] зазначає, що спірна квартира, хоча і була придбана під час перебування сторін у шлюбі, але за кошти, що належали сім`ї [PERSON] . Тому просила визнати за останньою право особистої власності на квартиру [ADDRESS] , відмовивши [PERSON] у задоволені його позову. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] і відмову у задоволенні зустрічного позову [PERSON] з огляду на таке. Судом встановлено, що 10.09.1988 року між сторонами укладений шлюб, котрий зареєстрований Відділом запису актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського району м. Дніпропетровська, актовий запис №1061. 21.02.1997 року, в період перебування сторін у шлюбних відносинах, на ім`я [PERSON] придбана квартира [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу зареєстрований на товарній біржі «Катеринославська», за номером 113 зареєстрований в реєстрову книгу в «Дніпровському міському БТІ» Дніпровської міської ради. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення закріпленні в ч.3 ст. 368 ЦК України. Статтею 63 СК України визначено, що дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Частиною першою статті 60 цього Кодексу визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, на належить їм на праві сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені вимоги закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Виходячи з наведеного, суд вважає доведеною ту обставину, що квартира [ADDRESS] була придбана сторонами в період перебування у шлюбі за спільні кошти, тому суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] , визнавши за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] . Суд критично ставиться і не приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] про те, що спірна квартира є особистою власністю останньої, оскільки придбана за грошові кошти, отримані нею від продажу квартири її бабусі [PERSON] . Відповідно до положень частини першої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5 ст. 81 ЦПК). Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано достатніх і допустимих доказів того, що кошти, отримані від продажу квартири [PERSON] були подаровані [PERSON] і в подальшому спрямовані на придбання спірної квартири. Наявність складеного від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] заповіту 29.09.1993 року само по собі не свідчить про передачу останній грошових коштів на придбання спірної квартири, а свідчить про можливий перехід права власності на спадкове майно в майбутньому у разі смерті [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] були подаровані грошові кошти, за котрі [PERSON] придбала спірну квартиру, останньою не надано. У зв`язку з зазначеним, суд доходить висновку про відсутність правових підстав для визнання квартири [ADDRESS] особистою власністю [PERSON] і відмовляє у задоволені зустрічного позову. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України суд стягує з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 4031 грн.

Outcome: approved