Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися з вказаним позовом у якому просили суд: 1) Зобов?язати Відповідача 1 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) припинити дії щодо використання квартири [ADDRESS] не за призначенням. 2) Зобов?язати Відповідача 2 [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) припинити дії щодо використання квартири [ADDRESS] не за призначенням. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок [ADDRESS] , розташований в історичній частині столиці та Наказом Міністерства культури і туризму України від 13.07.2009 № 521/0/16-09 внесений до реєстру пам?яток місцевого значення як пам?ятку місцевого значення та встановлено відповідну охоронну дошку. З посиланням на положення Житлового кодексу УРСР позивачі зазначають, що квартири, яка належать на праві власності відповідачам не може використовуватись під розташування хостелу, що є незаконним, оскільки квартири призначена для проживання однієї сім`ї, а не для постійного проживання великої кількості осіб, не пов`язаних родинними стосунками, оскільки це є нецільовим використанням квартири. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року позовну заяву було залишено без руху. Ухвалою суду від 04 лютого 2022 року було відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 квітня 2023 року справу було прийнято у провадження судді Фролової І.В. 18 травня 2023 року на адресу суду надійшов відзив, відповідно до змісту якого представник [PERSON] заперечує щодо задоволення позовних вимог. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити позовну заяву. Представники відповідачів щодо задоволення позовних вимог заперечували, просили відмовити. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані суду докази, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої та другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до пункту 3 частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (стаття 379 ЦК України). Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (частина перша статті 382 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина сьома статті 319 ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачі є власниками квартир та проживають у житловому будинку [ADDRESS] , а саме: Власником квартири [ADDRESS] відповідно до Договору купівлі - продажу від 20.07.1999р., за реєстровим № 5673, є [PERSON] . Власником квартири [ADDRESS] , відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №224361074 від 17.09.2020р., сформованого приватним нотаріусом Корсак А.Ю., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, є [PERSON] . Власником квартири [ADDRESS] відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №76513624 від 21.12.2016р., сформованого приватним нотаріусом Войтовським В.С., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, є [PERSON] . Власниками квартири [ADDRESS] відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №78740391 від 24.01.2017р. сформованого приватним нотаріусом Войтовським В.С., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] має зареєстроване місце проживання та мешкає у квартирі [ADDRESS] , що підтверджується відміткою у паспорті серії [NUMBER] . Відповідачі також є власниками квартир у згаданому вище житловому будинку [ADDRESS] , а саме: Власником квартири [ADDRESS] відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 275408773 від 17.09.2021р. сформованої приватним нотаріусом Бова А.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, є [PERSON] . Власником квартири [ADDRESS] відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 275407591 від 17.09.2021р. сформованої приватним нотаріусом Бова А.В., Київський міський нотаріальний округ, м. Київ, є [PERSON] . Під час розгляду справи сторона позивачів неодноразово стверджували, що з 2013 року відповідачі у належних їм квартирах [ADDRESS] та [ADDRESS] , порушуючи права власників та мешканців інших квартир, розташували хостел (молодіжний готель). Починаючи з 2015 року позивачі звертались до Шевченківської районної у місті Києві Державної адміністрації, Головного управління внутрішніх справ місті Києві, ТОВ «Кийградсервіс» дільниця «Покровська», Головного управління Державної служби України з надзвичайний ситуацій у м. Києві. Внаслідок залиття квартири [ADDRESS] комісія в складі: заступника начальника дільниці «Покровська» ТОВ «Кийградсервіс» [PERSON], майстра рем. дільниці [PERSON] , майстра тех. дільниці N? 2 [PERSON] , слюсаря-сантехніка [PERSON] , провела обстеження санітарно-технічного стану квартири [ADDRESS] на предмет залиття склала Акт від 07.07.2015р. та в ході обстеження встановила наступне: «Залиття квартири [ADDRESS] , відбулось з вище розташованої мансарди квартири [ADDRESS] , про що зафіксовано на диспетчерській службі ТОВ «Кийградсервіс» дільниця «Покровська» в журналі № 1 заявка № 5 від 06.07.2015р. Для встановлення причини залиття квартири [ADDRESS] було направлено працівників дільниці «Покровська», які провели обстеження і встановили, що залиття квартири [ADDRESS] відбулось з вище розташованої мансарди квартири [ADDRESS] , внаслідок того, що лопнув підвідний шланг до душа у вищезазначеній квартирі.». 05 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась із заявою щодо залиття помешкання квартири [ADDRESS] до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві. ДІМ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві лейтенант міліції Нестерчк Є.М., розглянувши матеріали ЄО №55437 від 26.09.2015 року по заяві [PERSON] , встановила, що підстав для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань не має. Натомість, начальник Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві Осипенко Р.І. , роз?яснив, що згідно із ст. 16 ЦК України заявник може звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЙГРАДСЕРВІС» ДІЛЬНИЦЯ «ПОКРОВСЬКА» розглянувши заяву [PERSON] стосовно проведення обстеження квартири після залиття, 09.07.2015 року надало відповідь в якій запропонувало в зв?язку із залиттям квартири мешканцями квартири [ADDRESS] вирішувати питання в судовому порядку. Внаслідок залиття квартири [ADDRESS] в складі представників обслуговуючої організації, в особі: інженера з обслуговування житлового фонду [PERSON], старшого майстра технічної дільниці [PERSON] , майстра технічної дільниці [PERSON] , слюсаря-сантехніка [PERSON] складено Акт від 07.07.2021р. та в ході обстежень встановлено наступне: « відповідно електронного запису на Єдиній диспетчерській службі Шевченківського районну м. Києва № 27624 залиття квартири [ADDRESS] відбулось внаслідок халатного відношення до сантехнічного обладнання та самовільного перепланування інженерних мереж мешканцями розташованої вище квартири [ADDRESS] .». Позивавчі також зазначали, що перебування великої кількості сторонніх людей у будинку створює незручності, як для власників квартир у будинку, так і для працівників комунальної сфери, мають місце порушення санітарних норм у під`їздах, збільшення експлуатаційних витрат на будинок та порушення громадського спокою у вечірні та нічні години. Відповідно до ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Покладення обов`язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб`єктивного права. Відновлення становища, яке існувало до порушення як спосіб захисту цивільного права та інтересу застосовується у тому разі, якщо покладення обов`язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб`єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом заходів. Проте, жодних документів щодо порушених відповідачами прав позивачів (майнових та немайнових) до суду надано не було Згідно ч.1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Так, використання вказаного жилого приміщення для промислового виробництва не встановлено. Відповідно до роз`яснень пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у п. 33 постанови від 07 лютого 2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,- відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, так як позивачами не надано жодних доказів щодо порушених відповідачами прав, інтересів позивачів, суд вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Крім того, позивачами не обґрунтовано належним чином позовних вимог щодо припинення дії, яка порушує право, зважаючи на положення ст. 391 ЦК України. Аналогічні висновки зробив Верховний Суд в постанові від 01 квітня 2020 року, справа № 757/11067/16-ц, провадження № 61-22482св18. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог з мотивів наведених в позові. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed