Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

23 вересня 2022 позивач звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні та здійсненні виховання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В позові зазначив, що з 16 квітня 2021 року перебував з відповідачкою у шлюбі, який розірваний рішенням суду від 06.07.2022 року, що набрало законної сили. Сторони є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з матір`ю. З того часу як позивач розстався з дружиною, між сторонами постійно виникають непорозуміння з приводу його участі у вихованні сина та спілкуванні з ним; мати дитини створює штучні перешкоди для позивача в його намаганні реалізувати свої батьківські права, а з травня 2022 року повністю відсторонила позивача від побачень з хлопчиком. Намагання позивача вирішити проблему у позасудовому порядку результатів не принесли. Позивач є люблячим батьком, має встановлене законом право на рівну з матір`ю участь у спілкуванні з сином, у його вихованні, духовному та фізичному розвитку, прагне цього, сподівається на взаємність сина, який внаслідок самовільного рішення матері позбавлений спілкування з батьком, що є дуже важливим в формуванні особистості саме хлопчика. За вказаних обставин право батька та сина приречені лише на формальне існування. Означені обставини зумовили звернення позивача до суду. У зв`язку з викладеним [PERSON] просить: визначити спосіб його спілкування з сином і участі в його вихованні шляхом надання права на систематичні зустрічі з можливим відвідуванням дитиною місця проживання батька кожного вівторка та четверга з 18-00 до 20-30 години; побачення кожної неділі з 10-00 до 18-00 години без присутності матері з правом відвідування спортивних, розвиваючих, навчальних, виховних, розважальних, культурних закладів, гуртків, секцій, місць відпочинку, з урахуванням режиму дня, стану здоров`я сина та його бажання за умови взяття та повернення сина батьком самостійно; щорічний, взимку з 2 по 10 січня та влітку з 15 липня по 30 серпня, відпочинок батька з сином у відсутність матері, в тому числі за межами міста, за умови своєчасного (не пізніше ніж за чотирнадцять календарних днів) письмового повідомлення матері про плануємий відпочинок, який включає інформування матері про місце перебування дитини, з урахуванням режиму дня, стану здоров`я сина та його бажання. На підставі ухвали судді від 06.10.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Вказаною ухвалою забезпечено докази в справі шляхом зобов`язання органу опіку та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надати письмовий висновок з приводу спору в порядку ст. 19 СК України. Заходи забезпечення позову судом не вживались. Під час підготовчого провадження в справі, а саме: 25 жовтня 2022 року, відповідачка подала до суду зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання сина сторін з матір`ю, який ухвалою суду від 06.12.2022 року прийнятий до спільного розгляду з первісним. В позові (а. с. 78-79) зазначила, що до початку війни постійно проживала в селі Преображенці Пологівського району Запорізької області, звідки у зв`язку з бойовими діями та постійними обстрілами м. Оріхів, а також з вкрай агресивною поведінкою позивача та його постійними переслідуваннями, навіть після припинення шлюбних стосунків та розлучення, переїхала до Івано-Франківської області, а в травні 2022 року повернулась до м. Запоріжжя. Проте позивач не припинив її переслідувань і за місцем нового проживання, постійно вчиняючи сварки, ображаючи відповідачку, застосовуючи фізичне та психологічне насильство, що зумовило її численні звернення до правоохоронних органів та суду з заявами, розгляд яких увінчався винесенням заборонних приписів як підрозділом поліції, так і судом. Хлопчик проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Заяви позивача, що він відбере у неї дитину та насильницькі дії, що полягають в фізичному захопленні хлопчика та супроводжуються погрозами не віддавати його, всиляють в неї страх. Позивач за зустрічним позовом має роботу, яка приносить їй дохід, що здатний забезпечити гідну життєдіяльність як матері, так і дитині. У неї наявні всі побутові та матеріальні умови для проживання дитини, вона володіє достатньою кількістю часу, щоб приділяти постійну увагу вихованню сина. Між тим [PERSON] позбавлений вказаних умов. Позивач постійно розмовляє на підвищених тонах, перебуває в стані алкогольного сп`яніння, переходить на крик, смикає дитину, вириває її; хлопчик спостерігає за неналежною поведінкою батька та лякається його. Тому проживання сина, який є дуже вразливим, разом з батьком негативно відбиватиметься на розвитку дитини, впливаючи на його психологічний стан. Окрім того, хлопчик є хворобливим, тому з огляду на особливості способу життя батька є неможливим здійснення ним якісного догляду за сином та створення належних умов для лікування, спокійного проживання та гармонійного розвитку. Окрім вказаних переваг, проживання з матір`ю буде оптимальним образом відповідати інтересам гармонійного розвитку дитини, тому що хлопчик буде повною мірою отримувати материнську турботу і любов, значення яких у вихованні малолітньої дитини неможливо переоцінити. На підставі викладеного просить про задоволення позову, визначення місця помешкання дитини з матір`ю. Ухвалою суду від 24.02.2023 року до участі в справі в якості третьої особи залучено орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району. Цією ж ухвалою орган опіки та піклування зобов`язано надати суду письмовий висновок з приводу спору в порядку ст. 19 СК України. На підставі ухвали суду від 19.05.2023 року підготовче провадження в справі закрито, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги свого позову та заявив, що не заперечує проти задоволення зустрічного позову. Пояснив, що задля отримання дозволу матері на його побачення з сином він по два тижні вимолює цей дозвіл та по два-три дні просить дозволити поспілкуватися з хлопчиком за допомогою месенджерів в телефоні. Заявив, що хотів би бачити дитину не рідше двох разів на тиждень у відповідності до умов домовленості з відповідачко. Що стосується спільного відпочинку з [PERSON] влітку та взимку, він усвідомлює, що дитина перебуває в тому віці, коли його неможливо надовго розлучити з мамою, тому такий спосіб спілкування з хлопчиком може бути реалізований згодом. Так само оцінює і перспективи спілкування з сином у відсутність матері, тому не заперечує проти того, щоб мати супроводжувала дитину на побаченнях з батьком до того, як не налагодяться контакт та гармонійні стосунки між батьком і сином. Представник позивача підтримав позицію свого довірителя. Просить про ухвалення рішення на користь вимог первісного позову. Відповідачка позов визнала частково. Пояснила, що жодних перешкод у спілкуванні батька з сином не чинить. Більш того, щоразу, як тільки батьки домовляються про надання батькові побачення з дитиною, вона в обумовлені час та місце з`являється з хлопчиком для здійснення цього побачення. Проте позивач, який перебуває в полоні залежності від алкогольних напоїв, що згубно відбивається на його поведінкових проявах та викликає напади невмотивованої агресії, під час таких побачень веде себе неадекватно: кричить, лихословить, вигукує, смикає її та дитину, вириває хлопчика з її рук, погрожує їй застосуванням насильства, заявляє, що прострелить колено. Часто стан сп`яніння не дозволяє йому прибути на побачення з сином, і вона з дитиною марно чекає на нього. Така поведінка позивача, за якої він постійно вчиняв домашнє насильство та не лише психологічно пригнічував її, а й застосовував фізичне насильство, що виразилось одного разу в отриманні нею вій його насильницьких дій струсу мозку та інших ушкоджень, що у сукупності є легкими тілесними ушкодженнями з короткочасним розладом здоров`я, і стала причиною розлучення сторін. Означені прояви виключають можливість зустрічей позивача з хлопчиком без присутності відповідачки. Що стосується вимог зустрічного позову, вона його підтримує, оскільки формальне визнання відповідачем за зустрічним позовом її вимог не означає відсутності спору, оскільки, як зазначала вона, погрози батька дитини відібрати у неї сина та дії, якими супроводжуються ці погрози, містять в собі реальні ризики реалізації [PERSON] цих намірів. Представник відповідачки підтримала доводи [PERSON] та пояснила, що за тих обставин, що позивач не демонструє позитивної динаміки в своїй поведінці, мати готова надавати батькові можливість бачитися з сином виключно у її присутності, а також у присутності представника органу опіки та піклування, протягом двох годин першої суботи кожного місяця. У зв`язку з викладеним представник просить про часткове задоволення первісного позову та задоволення вимог за зустрічним позовом. Представник третьої особи в судовому засіданні пояснила, що рішенням членів комісії з розгляду питання про визначення способу участі батька у вихованні хлопчика та спілкуванні з ним з урахуванням усіх встановлених обставин, що мають суттєве значення, було постановлено надати батькові право на побачення з дитиною двічі на місяць тривалістю кожного побачення протягом двох годин, у присутності матері. Окрім того, представник органу опіки та піклування розповіла про обставини відвідування позивачем засідання комісії, що відбулося 31 травня 2023 року. За поясненнями представника, позивач з`явився на засідання в стані глибокого алкогольного сп`яніння (від нього виходив стійкий запах алкоголю, він демонстрував нетверду ходу, загальмоване сприйняття, нечітке мовлення), поводився дуже агресивно, зухвало, виявляючи явну неповагу як до членів комісії, так і до [PERSON] , погрожував останній вбивством, застосуванням нетрадиційного способу статевої близькості, лихословив, принижував та залякував, зауваження комісії ігнорував. Вислухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить первісний позов таким, що підлягає частковому задоволенню, та вважає за можливе задовольнити вимоги зустрічного позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони з 16 квітня 2021 року по 6 липня 2022 року перебували у шлюбі; є батьками [PERSON] , [INFO] , який проживає з відповідачкою (а. с. 10-13). Підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, інших членів сім`ї та родичів визначений Сімейним кодексом України. Одним з завдань сімейного законодавства є регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 СК України). Обов`язок батьків виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття внормований статтею 150 СК України . Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків матері, батька щодо дитини, незалежно від їхнього перебування у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК). Статтею 150 СК України внормовано обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Переважне право перед іншими особами право батьків на особисте виховання дитини встановлено статтею 151 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Наведене правило узгоджується із змістом ст. 153 СК України, відповідно до якої мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частина друга ст. 157 СК України додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, а праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні цього права. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Право того з батьків, який проживає окремо від дітей, звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, встановлено статтею 159 СК України. Оскільки безпосереднє спілкування з дитиною є одним з важливіших доданків виховання, а наведена стаття сімейного законодавства внормовує спосіб захисту цього права за наявності перешкод у його реалізації, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації певних непорозумінь, що виникають між сторонами щодо реалізації батьком права на спілкування з сином, що зумовили його звернення до суду. Разом з тим вказані непорозуміння зумовлені нестриманою та неврівноваженою поведінкою позивача, яка не може не відбиватися на емоційному благополуччі дитини, та, як наслідок, - реакцією матері, яка самостійно несе тягар забезпечення безтурботних умов для зростання дитини. Висновок суду про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] в певній частині ґрунтується на праві батька на вільне спілкування з дитиною, захищене законом, а також на відсутності таких відомостей про особу батька, які беззаперечно свідчили б про підстави для обмеження права батька на спілкування з сином через шкоду такого спілкування інтересам дитини. Враховує суд і ту обставину, що позивач є батьком хлопчика, у вихованні якого роль батьківського впливу є необхідною і її не можна переоцінити. Разом з тим, при вирішенні спору суд бере до уваги і особливості поведінки позивача, який має згубну звичку, що становить собою небезпеку для благополуччя його оточення і є підставою для встановлення певного режиму спілкування батька з сином. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За наявним в матеріалах справи висновком органу опіки, батьку [PERSON] , [INFO] , встановлено графік побачень з сином, що полягає в праві на побачення протягом двох годин кожної другої та четвертої суботи місяця з 10-00 до 12-00 години в присутності матері дитини (а. с. 179-180). Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, як випливає із змісту частини 6 статті 19 СК України. При розв`язанні цього позову суд знаходить висновок органу опіки таким, що зроблений з урахуванням усіх особливостей ситуації, яка склалася, виваженим та об`єктивним, і вважає його цілком прийнятним для впровадження саме такого графіку, принаймні до зміни поведінки батька, врівноваження його поведінкових сплесків та настання усвідомлення відповідальності повнолітньої особи за фізичне та психологічне благополуччя дитини. Ухвалюючи про обов`язкову участь матері в побаченнях батька з сином, суд не вбачає підстав для зобов`язання органу опіки та піклування забезпечити присутність фахівця при цих побаченнях, виходячи з такого. Наказом Державного Комітету у справах сім`ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 року № 34/166/131/88 затверджені «Правила опіки та піклування», за змістом яких опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків, та повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їх прав та інтересів. З наведеного випливає, що завданням органів опіки та піклування є здійснення державної турботи про дітей, що позбавлені батьківського піклування. Разом з тим дитина сторін виховується в умовах сім`ї, де батьками є особи, що не позбавлені батьківських прав, які і є законними представниками прав та інтересів дитини в її правовідносинах. Така форма організаційно-правової діяльності, як участь представника органу опіки і піклування у побаченнях з батьками, що не обмежені в обсязі батьківських прав, не передбачена і законодавством про опіку і піклування. З огляду на наведене суд не вбачає підстав для ухвалення рішення про забезпечення присутності представника органу опіки та піклування під час побачень позивача з сином. Крім того, ухвалюючи таке рішення, суд бере до уваги уже згадані особливості поведінки позивача, корегування яких, скоріш, потребує втручання представників правоохоронних органів, ніж співробітників установ з захисту прав дітей. При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що батько і син не спілкувалися між собою протягом певного часу, що може потягти певні труднощі у формуванні контакту між ними, проте виходить з того, що батьком та матір`ю хлопчика будуть знайдені шляхи розв`язання будь-яких непорозумінь. При встановленні згаданого графіку суд зауважує, що у всякому випадку спілкування батька і сина у визначений спосіб повинно ґрунтуватися виключно на бажанні дитини, порозумінні та взаємних поступках батьків, здійснюватися без примушування хлопчика. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд виходить з такого. Статтею 160 СК України внормовано право батьків на визначення місця проживання дитини, яке щодо дитини, яка не досягла десяти років, за загальним правилом визначається за згодою батьків. Процедуру вирішення спорів між матір`ю та батьком про місце проживання малолітньої дитини врегульовано статтею 161 СК України, яка встановлює право батьків на звернення до суду, якщо мати та батько, які проживають окремо, не прийшли до згоди, з ким з них буде проживати малолітня дитина. Як випливає з наведеної статті 161 СК України, при вирішенні спору про місце проживання дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан його здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не може передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своєю аморальною поведінкою завадити розвитку дитини. Наведене положення законодавства свідчить про пріоритетність інтересів дитини при вирішенні питання про місце її проживання, що узгоджується зі змістом статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХП, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, про те, що у всіх діях відносно дітей першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Виходячи з наведених положень законодавства, при вирішенні цього спору суд, враховуючи рівність прав батьків щодо участі у вихованні дитини і у відсутність фактичних даних про перешкоджання з боку будь-кого з них іншому в реалізації цього права, повинен керуватися інтересами дитини. Подібний правовий висновок містить постанова Верховного Суду від 30 березня 2021 року у справі № 542/1428/18 (провадження № 61-18612св19), згідно із яким рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, тому під час вирішення спору про визначення місця проживання дитини, у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім - права батьків. На час розгляду справи хлопчик проживає в комфортних для нього умовах, відчуває любов, турботу, догляд, отримує виховання, гармонійно і всебічно розвиває свою особистість. Дійшовши висновку про необхідність вирішення справи на користь позивача за зустрічним позовом, суд може констатувати наявність сприятливої атмосфери для комфортного проживання дитини в родині [PERSON] , можливості гармонійного і різнобічного розвитку його особистостей. Про наявність вказаних передумов свідчать надані суду фактичні дані: молодий вік матері, задовільний стан її здоров`я, наявність джерел доходів; позитивні характеристики матері, які свідчать про належний рівень її емоційно-вольових якостей, її безумовну любов до дитини; такі умовиводи суду узгоджуються з висновками комісії, що обстежувала умови проживання хлопчика, яка оцінює ці умови як добрі; відсутність у матері шкідливих звичок, що становили б небезпеку для дітей; проживання хлопчика разом з рідною сестрою, яка є донькою відповідачки від першого шлюбу та, по-перше, здатна надавати допомогу в організації життєдіяльності дитини та в його вихованні, по-друге, є однією з найближчих хлопчику осіб, з якими він пов`язаний кровною спорідненістю. Бере до уваги суд і численні захворювання [PERSON] , з лікуванням яких та підтриманням стабільного фізичного благополуччя дитини може впоратися виключно мати. Виходячи з викладеного, суд констатує максимальне дотримання інтересів дитини за умови її проживання з матір`ю та її близькими родичами і вважає, що посягання на умови, в яких проживають і виховуються діти позивачки за зустрічним позовом, з метою зміни місця проживання та оточення хлопчика завдало б шкоди його емоційному здоров`ю та спричинило б невиправданих переживань. Між тим, як зазначено судом, національним та міжнародним законодавством встановлено пріоритетність інтересів дитини. Окрім наведених міркувань, суд вважає, що проживання малолітньої дитини з мамою максимальною мірою відповідає її інтересам, оскільки це зумовлено низкою обставин: біологічним зв`язком матері з дитиною ще до народження, більш якісним і турботливим доглядом за дитиною з боку жінки, більшою духовністю виховання, більш високим рівнем емоційної близькості між дітьми та матір`ю, необхідністю участі матері у вихованні дітей, існуючими традиціями в дитячому вихованні. Підсумовуючи викладене, суд може констатувати відсутність жодної з обставин, які могли б зумовити розлучення дитини з матір`ю. Дійшовши висновку про необхідність вирішення спору на користь позивачки, суд враховує і зміст принципу шостого «Декларації прав дитини» від 20.11.1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю. Задовольняючи зустрічний позов, суд не вбачає жодної обставини, яка могла б зумовити розлучення малолітньої дитини з матір`ю. Натомість, за встановлених судом обставин згубна звичка батька, що тягне за собою особливості способу його життя, характеризується настанням наслідків у вигляді втрати контролю над дитиною, ігнорування її інтересів, свідчить про те, що в подальшому його постійна присутність у житті сина за умови їх спільного проживання буде згубно відбиватися на фізичному та психологічному стані і розвитку сина. Означені обставини, які в силу згаданої статті 161 СК України виключають передачу дитини для проживання разом з батьком, свідчать на користь задоволення позовних вимог за зустрічним позовом. Оскільки суд задовольнив як первісний, так і зустрічний позови, видатки зі сплати судових витрат сторони мають нести самостійно.

Outcome: partial