Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, третя особа: [PERSON] , про зобов`язання вчинити дії, в обґрунтування якого зазначила наступне. Позивач зареєстрована та на праві найму житлового приміщення проживає у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , яка перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя. Її син [PERSON] від приватизації належної йому частки у зазначені квартирі відмовився на її користь. Маючи намір на реалізацію її права на приватизацію, позивач звернулася до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району із заявою щодо приватизації вищезазначеної квартири, проте 27.11.2023 року їй було відмовлено у проведенні приватизації, у зв`язку з відсутністю відповідного ордеру про надання житлової площі. Позивач вважає таку відмову неправомірною, оскільки її вселення у квартиру відбулося на законних підставах та право на зазначене житло ніким не оспорюється. Зазначає, що ордер на житлове приміщення не зберігся через обставини, які від неї не залежали, та він не підлягає зберіганню у наймача, що позбавляє її можливості надати органу приватизації його копію та унеможливлює вирішення питання про право на приватизацію у позасудовому порядку. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати відмову відповідача неправомірною та зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району прийняти рішення щодо приватизації квартири, наймачем якої вона являється, відповідно до вимог Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду». Ухвалою судді від 28.12.2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. У справі призначено підготовче судове засідання, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позов. У судовому засіданні 22.01.2024 року представником відповідача суду було подано відзив на позов, який судом долучено до матеріалів справи, у якому, посилаючись на положення чинного законодавства, відповідач вважає відсутніми правові підстави для проведення приватизації квартири за відсутності ордеру про надання жилої площі, у зв`язку з чим просив у задоволенні позову відмовити. 25.01.2024 року позивачем подано уточнену позовну заяву в частині позовних вимог, за змістом якої позивач просить суд визнати за нею право на приватизацію квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за відсутності ордеру на житлове приміщення, зобов`язавши районну адміністрацію Запорізької міської ради по Вознесенівському району провести приватизацію квартири, відповідно до вимог Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду». Ухвалою судді від 30.01.2024 року уточнену позовну заяву прийнято до розгляду, підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Литвинець Ю.В. суду подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та у відсутність позивача, у якій зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явилася, суду подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, зазначила, що, враховуючи уточнені вимоги позову, підтримує позицію, викладену в попередньому відзиві на позов, просить ухвалити рішення на розсуд суду у відповідності до вимог чинного законодавства. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд розглянув справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Частиною 1 статті 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 18.09.1997 року, що підтверджується копією її паспорта громадянина України серії [NUMBER] , (а.с. 10). На підставі Договору найму житлового приміщення від 01.11.1999 року, укладеного між ЖЕУ № 7 та [PERSON] , наймодавець передав наймачу [PERSON] , у користування житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , для проживання наймача та членів її сім`ї, що підтверджується Актом здачі та прийому квартири від 01.11.1999 року (а.с. 5). Згідно із довідкою №107.357-23/469 Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» від 08.11.2023 року, яка видана [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , остання значиться в додатковому списку громадян, які мають право на приватизацію житла, житлові чеки на приватизацію не використовувала. (а.с. 25) Крім того, встановлено, що у вказаній квартирі, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який є сином позивачки, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER] (а.с. 23), який подав заяву про відмову від приватизації частини вищезазначеної квартири на користь матері [PERSON] , яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. 27.10.2023 року, зареєстрована в реєстрі за № 5736 (а.с. 8). Згідно ч. 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», кожний громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Матеріалами справи підтверджено, що зазначена у позові квартира є неприватизованою, перебуває у власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, а позивачем не використано своє право на приватизацію. Як вбачається з повідомлення районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № Ч-0823-В від 27.11.2023 року, до переліку документів, які необхідно надати для вирішення питання приватизації житла, у тому числі входить копія ордеру про надання жилої площі, у зв`язку із відсутністю якого [PERSON] у приватизації житла за адресою: [ADDRESS] , відмовлено (а.с. 9). Згідно з ч. 1 ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 61 ЖК України, користування жилим\~приміщенням у\~будинках державного\~і громадського\~житлового фонду\~здійснюється відповідно\~до договору\~найму жилого\~приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Наданими позивачем та дослідженими судом доказами достовірно підтверджено, що позивач [PERSON] на законних підставах проживає у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , та користується житлом на підставі Договору найму житлового приміщення. Частиною 1 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, передача квартир\~(будинків)\~у власність\~громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань жилого комунального господарства України за №396 від 16.12.2009 року, встановлений перелік документів, які подаються до органу приватизації, зокрема копія ордеру про надання жилої площі. Відповідно до ч. 10 ст. 8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Такі випадки визначені в ч. 2 ст.\~2\~Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, відповідно до якої не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово- паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що Перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, отже відсутність у позивача копії ордеру про надання жилої площі не є перешкодою для вирішення питання приватизації житла. Крім того, згідно з п.п. 69, 72 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених\~постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 р. № 470, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім`ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Таким чином, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який лише дає право на вселення у квартиру, а відсутність його копії у позивача не може бути перешкодою для реалізації права на приватизацію житла. Крім того, обставин, які б давали підстави вважати, що ордер, який був виданий на квартиру позивача, було визнано недійсним, відповідно до положень ст. 59 ЖК України, суду не було наведено. В ході розгляду справи, законності проживання позивача у квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] , а також її права на приватизацію зазначеного житла не оспорювалося та жодними належними доказами не спростовано. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Право кожного громадянина на житло гарантовано Конституцією України, право на повагу якого закріплено у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд має зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі „Чахал проти Об`єднаного Королівства Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/11511/18. За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними і обґрунтованими, та право позивача на приватизацію житла підлягає визнанню, шляхом зобов`язання відповідача прийняти рішення щодо приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] , за відсутності ордеру про надання житлової площі відповідно до вимог Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved