Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-27 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем з 07.04.2022 перебував у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося, а тому він звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Дитина проживає разом з ним, оскільки починаючи з серпня 2023 року відповідач самоусунулась від виконання батьківських обов`язків. Крім того, вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 25 вересня 2023 року відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.10.2023 розгляд справи відкладено у зв`язку з неповідомленням відповідача про день, час та місце проведення підготовчого судового засідання, а також ненадходженням висновку. Новозаводський районний суд м. Чернігова ухвалою від 21.11.2023 року закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 18.12.2023 розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. Також ухвалою суду від 10.01.2024 розгляд справи відкладено у зв`язку з неповідомленням відповідача про дату, час і місце судового засідання. Крім того, явка позивача визнана обов`язковою. Протокольною ухвалою суду від 25.01.2024 у судовому засіданні оголошена перерва для надання позивачем відомостей, яка продовжена ухвалою суду від 31.01.2024 у зв`язку з витребуванням доказів. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у ньому. Позивач доповнив, що до червня 2023 проживали разом, потім відносини погіршились. У серпні 2023 року відповідачка привезла йому дитину. Наразі зі своєю дитиною від першого шлюбу мешкає у м. Одесі. Відповідач у судове засідання не прибула. За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем реєстрації відповідача неодноразово направлялось повідомлення про день, час та місце розгляду справи, які повернулися з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (аналогічна за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Отже, відповідач у встановлений судом строк на адресу суду відзиву на позовну заяву та письмових пояснень не надіслала, про причини неявки в судове засідання суд не повідомила. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про день, час та місце розгляду справи повідомлений. Від представника третьої особи надійшла заява про проведення розгляду справи без його участі, просить прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини. Суд, відповідно до положень ст.223 ЦПК України, ухвалив розгляд справи проводити за відсутності відповідача та представника третьої особи на підставі доказів наявних у справі. З урахуванням вищевикладеного судом 28.02.2024 за згодою позивача постановлена протокольна ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ст.ст.280, 281 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.04.2022, який розірвано Новозаводським районним судом м. Чернігова рішенням від 26.09.2023 (а.с.34-36). Згідно копії свідоцтва про народження [INFO] народився [PERSON] (а.с.12). Відповідно довідки Управління адміністративних послуг від 11.09.2023 [PERSON] разом з позивачем зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Вказана квартира на підставі свідоцтва про право власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частині (а.с.20). За вказаною адресою відповідач не мешкає, про що сусідами 13.02.2024 складено акт (а.с.131). Натомість відповідач [PERSON] зареєстрована на [ADDRESS] , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади (а.с.11). Малолітня дитина перебуває на обліку Комунального некомерційного підприємства «Сімейна поліклініка» Чернігівської міської ради, з 05.09.2023 декларація переукладена з лікарем Гавриленко В.М , з приводу медичного огляду та профілактичного щеплення до лікаря звертався батько [PERSON] , якому надано рекомендації з приводу спостереження за дитиною (а.с.16). [PERSON] з 06.08.2022 проходить військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період у військовій частині [NUMBER] м. Чернігів (а.с.14). Згідно службової характеристики [PERSON] за час виконання посадових обов`язків зарекомендував себе дисциплінованим, працелюбним та старанним військовослужбовцем (а.с.15). Згідно нотаріально засвідченої заяви, зареєстрованої в реєстрі №6396, [PERSON] відмовляється від своїх батьківських прав відносно свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.17, 100). З копії акту обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] за адресою: [ADDRESS] вбачається, що для останнього створені необхідні умови для життя та розвитку (а.с.73). 01 серпня 2023 року Новозаводським районним м. Чернігова видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 31.07.2023 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.95). Відповідно повідомлення Деснянського відділу державної виконавчої служби у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції станом на 26.01.2024 судовий наказ до примусового виконання не пред`являвся (а.с.99). За інформацією Головного центру обробки спеціалізованої інформації Державної прикордонної служби України від 14.02.2024, відомостей про перетин державного кордону України [PERSON] за період з 01.02.2022 до 14.02.2024 не виявлено (а.с.121). Рішенням виконавчого комітету Чернігівської міської ради №702 від 03.11.2023 затверджено висновок щодо доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.46-47). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Захист інтересів дитини знаходиться в одній площині поряд із такими фундаментальними правовими цінностями, як життя, здоров`я, свобода, безпека, справедливість. Захист інтересів дитини, її виховання обома батьками є запорукою становлення сильної держави, правового суспільства, оскільки зростаючи дитина перетворюється на правового партнера дорослих членів суспільства. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У частині першій статті 9 зазначеної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - це дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 Сімейного кодексу України). Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України). Частиною 3 статті 155 СК України передбачено, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення й розвитку; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до дитини та її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти тощо. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За обставинами даної справи встановлено, що із середини серпня 2023 року малолітня дитина проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні. З цього часу, відповідно до пояснень позивача, відповідач з дитиною не проживає. 21 вересня 2023 року позивач вже звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Хоча у кінці липня 2023 року відповідач вживала заходів щодо примусового стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини. Також суд звертає увагу на те, що наразі позивач перебуває в лавах ЗСУ, а тому у повному обсязі не взмозі самостійно займатися вихованням малолітнього сина. Умовою ухилення від обов`язків по вихованню дитини, як передбаченої п. 2. ч. 1 ст. 164 СК України підстави позбавлення батьківських прав, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками. Відповідні докази умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків [PERSON] відносно своєї дитини в матеріалах справи відсутні. Не підтверджено належними доказами те, що до відповідача застосовувалися заходи впливу у вигляді попередження з боку органів поліції, адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування. Висновок №702 від 03.11.2023 щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України)». Також даний висновок він є недостатньо обґрунтованим. Суд, критично ставиться до повідомлених позивачем обставин і вважає, що дії сторін, у даному випадку, мають за мету не захист інтересів малолітньої дитини, а втілення в життя власних інтересів, спрямованих на досягнення певної мети. З приводу нотаріально посвідченої заяви відповідача до компетентних органів щодо її відмови від своїх батьківських прав відносно малолітнього сина суд дійшов наступного висновку. Як зазначив Касаційний цивільний суд у постанові від 25.05.2022 року у справі №675/2136/19 суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Заява, в якій відповідач не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, не може слугувати безумовною підставою для задоволення позову, з огляду на те, що відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (ч. 3 ст. 155 СК України), та порушує права, свободи та не відповідає інтересам малолітнього [PERSON] , [INFO] . Подання лише зазначеної нотаріально посвідченої заяви не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених п.2 ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано доказів, які б давали достатньо підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення її батьківських прав щодо малолітнього сина, а тому в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав слід відмовити. Також суд зазначає, що небажання відповідача виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання сина (відповідачка надала нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських обов`язків) суперечать ст.150 СК України, в зв`язку із чим вважає за необхідне попередити відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , поклавши при цьому на Управління (Службу) у справах дітей Чернігівської міської ради контроль за виконанням [PERSON] своїх батьківських обов`язків. V. Розподіл судових витрат Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. За правилами ч. 1, 2 цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1 073,60 грн. Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, відповідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed