Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , законний представник якого [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказала, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку на території с.Вінож Могилів-Подільського (раніше Мурованокуриловецького) району Вінницької області, кадастровий номер 0522884600:10:003:0089. [PERSON] заповітів не залишав, спадкоємцями за законом після його смерті, крім неї є її брати [PERSON] та [PERSON] . У встановлений законом шестимісячний термін вона не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки постійно знаходилась на роботі в м.Києві, а також між її місцем постійного проживання і місцем знаходження спадкового майна досить велика відстань. Крім того, останні декілька місяців строку для прийняття спадщини припали на період загальнонаціонального карантину, запровадженого Урядом, нотаріальні контори не працювали у звичайному, штатному режимі, що унеможливлювало подання заяви про прийняття спадщини у встановлені законом строки. У зв`язку з цим, нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва про право на спадщину. Оскільки законний представник її брата [PERSON] [PERSON] не надає письмової згоди їй як спадкоємцю для подання заяви про прийняття спадщини, а іншого способу захисту своїх прав вона не має, тому звернулася до суду з даним позовом. Просила надати їй додатковий строк один місяць для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини. Від відповідачів заперечень проти позову не надходило. Ухвалою від 19.12.2023 позовну заяву було прийнято до розгляду судом та відкрито провадження у справі. Її розгляд вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, справу призначено до підготовчого засідання на 17 січня 2024 року. За результатами підготовчого засідання ухвалою суду від 17.01.2024 (а.с.28) закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася, в позовній заяві просила справу розглянути у її відсутність (а.с.2). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 15.01.2024 через канцелярію суду подав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги визнає, заперечень не має (а.с.25). Законний представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином (а.с.30). Про причини своєї неявки не повідомила. З урахуванням ч.3 ст.211 та ч.1 ст.223 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи в суді. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд приходить до висновку про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] в с.Вінож Мурованокуриловецького району Вінницької області помер [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається із земельної ділянки площею 1,8200 га., яка розташована на території с.Вінож Могилів-Подільського (Мурованокуриловецького) району Вінницької області, кадастровий номер 0522884600:10:003:0089, належне померлому на підставі Державного акту серії ЯО 3563882 (а.с.11). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №74674331 від 09.11.2023 (а.с. 13), слідує, що спадкодавець [PERSON] по своїй смерті заповіту не залишав. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. (ст. 1223 ЦК України). У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Свідоцтвом про народження (а.с. 6), свідоцтвом про зміну імені (а.с.7), свідоцтвом про шлюб (а.с.8) позивач довела своє право спадкувати після смерті [PERSON] у першій черзі за законом, як його донька. З довідкою старости Немерченського старостинського округу Вендичанської селищної ради Могилів-Подільського району Вінницької області №245 від 06.10.2023 (а.с.9) слідує, що іншими спадкоємцями першої черги за законом є сини померлого [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . На день смерті спадкодавця проживав та був зареєстрований з ним на одному погосподарському номері його син [PERSON] . Інших спадкоємців, передбачених законом, а також дружини чи особи з яким померлий проживав та міг укласти шлюб немає (а.с.9). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №74674323 від 09.11.2023 вбачається, що спадкова справа щодо майна померлого [PERSON] не заводилась, спадкові права ніким не оформлялися (а.с. 14). Приватним нотаріусом МогилівПодільського районного нотаріального округу Вінницької області Доля Т.І. 09.11.2023 позивачу відмовлено в прийнятті її заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , в зв`язку з пропуском нею строку для її подання (а.с.12). Згідно з положеннями ст.ст. 1269, 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Згідно положень постанови Верховного Суду від 26 червня 2019 року, правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої зави; ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17. З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: тривала хвороба спадкоємців; велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. При вирішенні цивільно-правового спору суд враховує, що одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004. Стаття 17 Закону України "Про виконання рішення застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~ \~ \~ \~Згідно з правовою позицію ЄСПЛ у справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Так, Постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; від 20.05.2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»; від 22.07.2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 09.12.2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 року до 31.12.2021 року в Україні запроваджено карантин. Внаслідок карантинних обмежень зупинився рух громадського транспорту, обмежувалось пересування громадян та вводилось ряд інших обмежень. Листом Міністерства юстиції України від 17 березня 2020 року №1534/19.5/32-20 «Щодо організації роботи державних нотаріальних контор та приватних нотаріусів на час дії карантину» було рекомендовано державним та приватним нотаріусам обмежити прийом громадян та вчиняти лише невідкладні нотаріальні дії. Таким чином, необхідність дотримання карантинних обмежень і запобігання зараженню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) створили позивачеві об`єктивні перешкоди у тому, щоб своєчасно подати до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Запроваджений карантин, як об`єктивну перешкоду для подачі спадкоємцем до нотаріуса заяви про прийняття спадщини, а відтак і як поважну причину для поновлення пропущеного строку, визнано Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 12 травня 2021 року, справа №766/12921/20 та від 20 вересня 2021 року, справа № 206/3473/20, в яких суд касаційної інстанції вказав, що запроваджений карантин з метою запобігання поширенню на території України вірусу COVID-19 суттєво обмежив дії спадкоємця на вчасне подання заяви про прийняття спадщини. Крім того, Верховний Суд в постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань», що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Таким чином, суд вважає, що причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини були об`єктивними та непереборними, оскільки позивач не мав реальної можливості скористатися своїм правом звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в межах вказаного строку. В постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, зокрема, що спадкоємець є таким, що спадщину не прийняв, якщо свідомо, за відсутності будь-яких перешкод своєчасно не вчиняв дії з прийняття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Враховуючи вищевикладене, є підстави стверджувати, що від прийняття спадщини позивач свідомо не відмовлявся, оскільки частина шестимісячного строку для подання заяви для прийняття спадщини, яка відкрилась після померлого [PERSON] припала на період, коли було запроваджено протиепідемічні заходи на території України та встановлено обмеження державним та приватним нотаріусам щодо прийому громадян, крім того, суд враховує, відстань між місцем постійного проживання позивача і місцем знаходження спадкового майна, обставину, що відповідачі не заперечують проти задоволення позову, ними не подано жодних заяв, як до нотаріуса так і до суду, а тому приходить до висновку, що позивач пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини з поважних причин, відтак є всі підстави для визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , терміном один місяць з дня вступу рішення в законну силу. Відповідно до ч. 1 п.п. 2, 5, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Приймаючи дане рішення, суд керується також принципом «пропорційності», який тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип "пропорційності", натомість принцип "пропорційності" є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип "пропорційності" як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу "пропорційності" передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Суд, при винесенні даного рішення, враховує застосовуваний ним захід та переслідувану мету, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: approved