Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

Адвокат Мишак Дмитро Едуардович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просив: 1) особистою власністю [PERSON] двокімнатну квартиру загальною площею 42, 6 кв.м., житлова площа 28, 4 кв. м., за номером об`єкта в реєстрі права власності на нерухоме майно № 4418169, яка розташована за адресою: [ADDRESS] ; 2) судові витрати сплаченого судового збору в розмірі 2\~753, 00 гривень стягнути з відповідачки [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.11.2023 розірвано. Під час шлюбу подружжям було придбано нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 42, 6 кв.м., житлова площа 28, 4 кв. м., за номером об`єкта в реєстрі права власності на нерухоме майно № 4418169, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована приватним нотаріусом на ім`я [PERSON] . Однак кошти на придбання квартири були наданні батьком [PERSON] у розмірі 275\~300, 00 гривень, що підтверджено розпискою від 18.03.2023 року. Вказує, що спірна квартира, хоч і придбана у шлюбі, однак вважатися об`єктом спільної власності подружжя не може, оскільки була придбана за кошти позивача, які надав йому батько. У зв`язку з чим звертається до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 24.01.2024 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження із призначенням підготовчого судового засідання. Сторона відповідача скористалася правом подання відзиву, в якому позовні вимоги не визнали. Так дійсно сторони перебували в зареєстрованому шлюбі і не заперечується факт придбання у шлюбі квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак вказана квартира була придбана не за особисті кошти позивача, оскільки на той час вони не були матеріально забезпечені придбати квартиру та батьки обох сторін надали кошти на придбання спірної квартири. Під час оформлення договору купівлі продажу квартири сторони домовилися, що право власності буде зареєстровано за відповідачкою [PERSON] , жодна сторона у приватного нотаріуса не подала заяв про те? що вказана квартира є приватною власністю. Долучена до матеріалів справи стороною позивача розписка про отримання коштів у його батька не може бути належним та допустимим доказом того, що квартира придбана за кошти лише позивача. З огляду на встановлену законом презумпцію рівності часток подружжя у майні, набутому під час шлюбу, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів у справі, вважають, що необхідно визнати спірну квартиру спільною власність, в порядку поділу майна поділити квартиру по частині на кожного із подружжя. Адвокат Руснакова Т.А., яка діє в інтересах [PERSON] скористалася поданням відповіді на відзив в якому зазначила, що с позицією відповідача не погоджується і повністю заперечують вимоги сторони відповідача. Наполягала на тому, що спірна квартира придбана за особисті кошти позивача, хоч і шлюбі. Так, вартість кварти за адресою: [ADDRESS] за умовами договору становить 275\~300 гривень, разом з тим до матеріалів справи надано розписку батька позивача в якій зазначено, що надав у борг сину 275, 300 гривень. Тобто, придбана квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю того з подружжя, за кошти якого воно придбане. Ухвалою суду від 15.02.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Зокрема, заперечувала щодо визнання часткової сумісної власності. Представник відповідача судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалось сторонами [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.11.2023 розірвано. Квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] зареєстрована ПРИВАТНИМ НОТАРІУСОМ КРИВОРІЗЬКОГО НОТАРІАЛЬНОГО ОКРУГУ ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ РИСІНОЮ СВІТЛАНОЮ ВІКТОРІВНОЮ 29.03.2023 року, право власності на розмір частки 1/1 зареєстровано за [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу квартири, що підтверджено копією витягу з ДЕРЖАВНОГО РЕЄСТРУ РЕЧОВИХ ПРАВ (а.с.8). Стороною позивача надано розписку в якій зазначено, що [PERSON] , [INFO] , отримав у борг від [PERSON] , [INFO] , грошові кошти у розмірі 275\~000 гривень на придбання майна, а саме квартири. Зобов`язався повернути кошти до 30.03.2026 року (а.с. 9). [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Норма ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~встановлює, що майно, набуте подружжям за час їхнього шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Положеннями статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про\~презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й одиніз подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набутеу шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~19\~січня 2021\~року справі\~№ 916/1415/19,\~провадження №\~12-80гс20\~(пункт\~6.13),\~від 26\~січня 2021\~року у\~справі №\~522/1528/15-ц,\~провадження №\~14-67цс20\~(пункт\~82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження № 12-204гс19 (пункт 63)). Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на жінку та (або) чоловіка, який її спростовує. Жінка та (або) чоловік, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів; Законодавець визначив в статтях 57 та 58 СК України випадки для подружжя, за яких майно є особистою приватною власністю. Такий же підхід має бути застосований і до\~жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зокрема, особистою приватною власністю\~для жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі,\~є: майно, набуте нею, ним до проживання однією сім`єю; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час проживання однією сім`єю, але за кошти, які належали їй, йому особисто; Досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі); Суд зауважує, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що\~регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим; Разом з тим, ст. 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом пункту 3 частини першої статті 57\~СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. У постанові\~Верховного Суду\~у складі\~колегії суддів\~Другої судової\~палати Касаційного\~цивільного суду\~від 18.06.2018\~року у\~справі №\~711/5108/17 зроблено висновок щодо застосування пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Крім того, як передбачено ч. 6 ст. 57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на підставу для визнання за ним права особистої власності на квартиру [ADDRESS] , посилався на те, що вказана квартира була придбана ним за власні кошти, які він запозичив у у свого батька [PERSON] в сумі 275 000 гривень для придбання нерухомого майна квартири та зобов`язався їх повернути до 30.03.2026 року. Натомість, як вбачається зі змісту витягу з Державного реєстру речових прав від 29.03.2023 року, вартість квартири 275\~300 гривень, право власності на квартиру зареєстровано за відповідачкою [PERSON] . Також, судом встановлено, що 03.04.2023 року відповідачка [PERSON] зареєстрована у вказаній квартирі (а.с.10) Суд зауважує, що стороною позивача не надано до суду договору купівлі-продажу квартири, тому доказів що під час укладення договору квартири позивач повідомив про свій намір придбати квартиру на праві особистої приватної власності, якщо він вважав, що майно придбавалось за особисті грошові кошти, отримані за договором позики, суду не надано При цьому, у нього не було жодних перешкод для зазначення цих обставин безпосередньо в тексті договору купівлі-продажу (постанова Верховного Суду від 17.02.2022 року у справі № 642/3248/19 (провадження № 61-3251св21). Тим більше, що згідно з наявною в матеріалах справи розпискою грошові кошти на придбання квартири були надані позивачу в позику, тобто у тимчасове користування, а тому на них не поширюється правовий режим особистої приватної власності. Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року у справі №215/1191/17 зазначив, що досить часто учасники цивільного обороту в спорах про поділ майна за допомогою договору позики чи розписки про отримання в позику грошових коштів, в яких вказано, що ці грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна, намагаються спростувати презумпцію спільності майна подружжя (чи жінки та чоловіка, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі). Касаційний суд акцентує увагу, що використання таким чином договору позики (в якому передбачено, що грошові кошти передаються на придбання певного конкретного майна) очевидно не враховує, що регулююча сила договору стосується його сторін, а тому не може кваліфікуватися як добросовісне та є неприпустимим. Таким чином, отримання позики не може бути належним доказом набуття майна в особисту приватну власність позивача. З метою спростування умов належності майна до об`єкта спільної сумісної власності подружжя позивачем не доведено, що квартира придбавалася не в інтересах сім`ї, а в його власних, не пов`язаних із сім`єю інтересах. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed