Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, в якому просила визнати її право власності за набувальною давністю на гаражний бокс, розташований на 1 поверсі за адресою: [ADDRESS] , висотою 1,99 м, площею 19,4 кв. м, рік збудування - 1969, фундамент - бетон. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Залізничної райради міста Києва від 24 березня 1969 року її батькові - [PERSON] було надано дозвіл збудувати гараж для автомобіля з ручним керуванням за адресою: [ADDRESS] . 04 квітня 1969 року її батькові було надано дозвіл на виконання робіт по будівництву вищевказаного гаража. [INFO] її батько помер. 22 грудня 2008 року нею було виготовлено технічний паспорт на зазначений вище гаражний бокс, відповідно до якого гараж розташований на 1 поверсі висотою 1,99 м, площею 19,4 кв. м, рік збудування - [NUMBER] , фундамент - бетон. 02 червня 2008 року, 17 липня 2008 року, 28 липня 2008 року, 28 серпня 2008 року, 24 листопада 2008 року позивач та її матір неодноразово звертались з письмовими заявами до Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під спірним гаражним боксом, а також передачу самого гаражного боксу, проте, їм надавались лише роз`яснення щодо необхідності вчинення певних дій. [INFO] померла матір позивача - [PERSON] , після смерті якої [INFO] [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом майна померлої матері. Враховуючи вищевикладене, позивач вважає, що її батько добросовісно заволодів спірним гаражним боксом, починаючи з 1969 року, після смерті якого з 1987 року зазначеним гаражним боксом добросовісно заволоділа її мати [PERSON] , після смерті якої з 2009 року ним добросовісно заволоділа позивач, яким вона відкрито та безперервно володіє протягом більше як 10 років, тобто до теперішнього часу, внаслідок чого набула права власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, тому звернулася до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 січня 2022 року для розгляду зазначеної позовної заяви визначено головуючого суддю Ішуніну Л. М. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 25 січня 2022 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21 березня 2023 ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 04 липня 2023 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому представник просив ухвалити законне та обґрунтоване рішення, зазначивши, що якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, гараж. Крім того, зауважив, що в матеріалах справи наявні відповіді Головного управління земельних ресурсів виконавчого оргнау КМР (КМДА), в яких роз`яснено, що громадяни, які виявили бажання одержати земельну ділянку в межах м. Києва для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель або споруд, індивідуального гаражного та дачного будівництва чи ведення садівництва, подає заяву до Київської міської ради, однак з матеріалів справи не вбачається надходження такої заяви до Київської міської ради. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові, а також зазначив, що у технічному паспорті на гаражний бокс відсутня відмітка про самочинне будівництво, а також міститься інформація про наявність інвентаризаційної справи № 8272, що свідчить про заведення в БТІ відповідної справи відносно спірного гаражного боксу. Зазначені документи додатково підтверджують добросовісність володіння позивачем нерухомим майном. Крім того, позивач зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщину після смерті матері, однак свідоцтво про право на спадщину, до якої входив би вищезазначений гараж не видавалося, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Позивачу невідомо про направлення нотаріусом запитів з метою з`ясування обсягу нерухомого майна, що залишилось після померлої. Право власності на вищевказане майно не було зареєстровано спадкодавцем за життя. Всі відповіді, що надавалися на заяви позивача і її матері щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під гаражним боксом разом з ним містять алгоритм дій для отримання земельної ділянки для будівництва, однак на момент звернення вона вже була забудована. Окрім того, звернув увагу, що позивач є безтитульним володільцем, оскільки володіння нею спірним гаражним боксом не спирається на будь-яку правову підставу, тому іншим чином ніж визнати право власності за набувальною давністю права позивача захистити неможливо. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у поданому до суду відзиві просив розглядати справу у відсутність представника. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З огляду на викладене, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача. Вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з наступного. За загальним правилом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом установлено, що рішенням виконавчого комітету Залізничної райради депутатів трудящих міста Києва від 24 березня 1969 року батькові позивача - [PERSON] було надано дозвіл збудувати гараж для автомобіля з ручним керуванням за адресою: [ADDRESS] , згідно проєкту. 04 квітня 1969 року [PERSON] було надано дозвіл на виконання робіт по будівництву вищевказаного гаража для автомобіля з ручним керуванням. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 02 жовтня 1987 року, виданим Ленінським РАЦС м. Києва серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] , його дружині - [PERSON] , яка також є матір`ю позивача було видано 09 квітня 1988 року, в порядку спадкування, технічний паспорт на автомобіль з ручним керуванням. 22 грудня 2008 року позивачем було отримано технічний паспорт на спірний гаражний бокс, відповідно до якого, він розташований на першому поверсі за адресою: [ADDRESS] , висотою 1,99 м, площею 19,4 кв. м, рік збудування - 1969, фундамент - бетон, власником є [PERSON] 02 червня 2008 року, 17 липня 2008 року та 28 серпня 2008 року позивач зверталась із заявами до Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під зазначеним вище гаражним боксом, у відповідь на які їй було роз`яснено, що необхідно звернутися до Київської міської ради із заявою про отримання земельної ділянки в межах м. Києва, в якій зазначити бажані розмір і місце розташування земельної ділянки, мету її використання і склад сім`ї (якщо ділянка передбачається для житлового будівництва). Після надходження такої заяви та відповідного доручення Київради Головне управління земельних ресурсів забезпечить організацію робіт розробці проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для зазначеного цільового призначення, що підтверджується листами Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18 червня 2008 року за № 03-16/23520, від 28 липня 2008 року за № 03-16/29784 та від 04 вересня 2008 року за № 03-16/36532). 17 липня 2008 року та 28 серпня 2008 року з аналогічною заявою [PERSON] (матір позивача) звернулась до Головного управління земельних ресурсів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), на яку було надано відповідь з тим самим змістом (лист від 30 липня 2008 року № 03-16/30453, лист від 04 вересня 2008 року № 03-16/36535). Крім того, 28 липня 2008 року та 24 листопада 2008 року позивач і її матір звернулися з письмовими заявами до Голови Київської міської ради щодо передачі у приватну власність земельної ділянки під спірним гаражним боксом разом з гаражним боксом, однак відповіді не отримали. Окрім того, з матеріалів справи встановлено, що [PERSON] зверталася до Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації із заявою про відведення земельної ділянки на прибудинковій території будинку [ADDRESS] для обслуговування та експлуатації існуючого гаража та його переоформлення на її ім`я. Листом Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 серпня 2008 року за № П-2247 було роз`яснено, що з питання переоформлення гаража необхідно звернутися до Комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду» Солом`янського району у м. Києві з відповідною заявою та надати такі документи: копію техпаспорта на автомобіль з ручним керуванням, копію посвідчення водія, довідку ВТЕК про медичні показання на забезпечення транспортними засобами з ручним керуванням, довідку з місця проживання (Форма № 3), рішення Залізничної райради від 24 березня 1969 року № 418, згоду землекористувача, а питання відведення земельної ділянки для обслуговування та експлуатації нерухомого майна (в тому числі гаража) відноситься до компетенції Київської міської ради. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 04 січня 2009 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві серії [NUMBER] . Після її смерті позивач прийняла спадщину у встановленому законом порядку та 14 грудня 2009 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкове майно, на яке видано це свідоцтво складається з грошових коштів з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями. З огляду на викладене, звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначила, що набула право власності на вищевказаний гаражний бокс за набувальною давністю, оскільки з 2009 року заволоділа ним добросовісно та володіє ним відкрито і безперервно більше десяти років. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначається як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21 (провадження № 61-3172св22), від 29 вересня 2023 року у справі № 1522/9367/12 (провадження № 61-1662св22), від 13 вересня 2023 року у справі № 760/27031/19 . Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, з досліджених в ході судового розглядуматеріалів справи судом установлено, зокрема, доданих до позову рішення виконавчого комітету Залізничної райради депутатів трудящих міста Києва від 24 березня 1969 року, дозволу від 04 квітня 1969 року на виконання робіт по будівництву гаража для автомобіля з ручним керуванням, технічного паспорту на гаражний бокс, що позивачу були відомі всі обставини, за яких її батько та матір користувалися спірним гаражем, тобто, відсутні підстави вважати, що позивач не знала і не могла знати, що володіє чужою річчю. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Так, як вже встановлено судом, у технічному паспорті на спірний гаражний бокс, виготовленому 22 грудня 2008 року зазначеного, що власником гаража є [PERSON] (батько позивача), що свідчить про обізнаність останньої протягом всього періоду володіння нерухомим майно про його власника. Крім того, на титульному аркуші технічного паспорту на гаражний бокс міститься запис «Інвентаризаційна справа № 8272», що може свідчити про наявність реєстраційної справи відносно вказаного майна в БТІ та як наслідок зареєстрованого права власності на нього. Також представник позивача в судовому засіданні вказував на те, що позивач зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак свідоцтво про право на спадщину, до якої входив би вищезазначений гараж не видавалося, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Отже діючим законодасвством визначений певний порядок набуття у власність спадкового майна. За таких обставин, суд, належним чином оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, позивач не є добросовісним набувачем та безтитульним набувачем спірного гаража, а тривалість, відкритість і безперервність володіння спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Ураховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Outcome: dismissed