Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення [PERSON] разом з сім`єю: сином [PERSON] та дочкою [PERSON] із займаної житлової площі розміром 41,70 кв.м. загальною площею 53,20 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначає, що на підставі ордеру № 02 від 05.03.2008 року [PERSON] вселено разом з сім`єю у житлову площу розміром 41,70 кв.м. загальною площею 53,20 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] . Підставою для вселення [PERSON] було те, що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву». Наказом № 30к від 07.04.2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни (прогул) згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що [PERSON] разом з сім`єю незаконно займає блок [ADDRESS] , що є власністю позивача, у зв`язку з чим підлягає виселенню. Ухвалою суду від 25 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме для визначення процесуального статусу осіб - [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , та залучення до участі у справі органу опіки та піклування, представленого належною юридичною освітою (т. 1 а.с. 72). 10 вересня 2021 року від позивача надійшла (нова редакція) позовної заява, відповідно до якої вбачається, що позов подано до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , третя особа орган опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні власністю (т. 1 а.с. 76-81). Після усунення зазначених недоліків, ухвалою суду від 15 вересня 2021 року відкрито провадження за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання на 12 листопада 2021 року (т. 1 а.с. 82). 12 листопада 2021 року від представника відповідача 1 - Сікачьова С.М. надійшов відзив на позовну заяву з додатками (т. 1 а.с. 88-133), відповідно до якого 25.03.2008 року між ВАТ «КиївЗНДІЕП» в особі ТВО Голови правління Брусана А.А. та [PERSON] було укладено договір оренди (найму) житлового приміщення № 22-08 зі змінами, внесеними 16.05.2008 року Додатковою угодою № 1, згідно з умовами якого наймачу та членам його сім`ї було передане для проживання житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] . На даний час термін дії вказаного договору не сплив. Разом з цим, на утриманні вдови [PERSON] перебуває її неповнолітня дочка, що відповідно до ст. 125 ЖК УРСР виключає їх виселення без надання іншого житлового приміщення. Позивач не довів належними та допустимими доказами, як наявності у нього права власності на будівлю гуртожитку по [ADDRESS] , так і наявності правових підстав для виселення відповідачів із займаного житлового приміщення, з огляду на що його вимоги про усунення перешкод в користуванні власністю задоволенню не підлягають. 23 грудня 2021 року від органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов висновок за результатами розгляду комісією з питань захисту прав дитини (т. 1 а.с. 143-147). Ухвалою суду від 21 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 5 квітня 2022 року (т. 1 а.с. 149). 21 лютого 2022 року від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої до статутного фонду ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» в процесі корпоратизації товариства було передано будівлю гуртожитку ПАТ «КИЇВЗНДІЕП», яка розташована за адресою: [ADDRESS] , тобто позивач є власником гуртожитку. Договір найму житлового приміщення та додаткова угода до нього між позивачем та [PERSON] не укладалася. Наданий суду договір оренди (найму) житлового приміщення та додаткова угода № 1 має ознаки недійсності. Позивач, як власник гуртожитку, заперечує проживання у ньому відповідачів, які вселилися у спірне житлове приміщення в період перебування покійного чоловіка [PERSON] в трудових відносинах з ПАТ «КИЇВЗНДІЕП». Тоді як обставини, які надавали йому право на проживання у зазначеному житловому приміщенні припинилися з припиненням трудових відносин. Оскільки право на проживання відповідачів є похідним від права проживання та трудових відносини покійного чоловіка, то з припиненням права [PERSON] на проживання у гуртожитку припиняється і право на проживання у ньому [PERSON] разом з сім`єю (т. 1 а.с. 155-160). 7 листопада 2022 року від представника позивача [PERSON] надійшло клопотання про долучення додаткових доказів (т. 1 а.с. 192-231). Ухвалою суду від 7 листопада 2022 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням Печерського районного суду м. Києва (суддя Бусик О.Л.) у цивільній справі за № 757/5031/22-ц за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», третя особа [PERSON] про визнання особи наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення - житлової площі розміром 41,70 кв.м. загальною площею 53,20 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання договору найму жилого приміщення та додаткової угоди до нього недійсним (т. 1 а.с. 233). 8 вересня 2023 року від представника відповідача 1 - Сікачьова С.М. надійшла заява про поновлення та закриття провадження у справі (т. 1 а.с. 238-246). Ухвалою суду від 11 вересня 2023 року поновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд на 5 жовтня 2023 року (т. 1, а.с. 247). 22 листопада 2022 року від представника позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи (т. 2 а.с. 16). Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] у зв`язку із смертю закрито (т. 2 а.с. 25). Ухвалою суду від 22 листопада 2023 року зупинено провадження у справі до вирішення питання про встановлення піклування над неповнолітньою [PERSON] (т. 2 а.с. 26). Ухвалою суду від 20 грудня 2023 року провадження у справі поновлено та призначено судовий розгляд справи на 20 лютого 2024 року (т. 2 а.с. 31). У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позові. Відповідачі неповнолітня [PERSON] , її піклувальник [PERSON] , [PERSON] та представник третьої особи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. У матеріалах справи містяться заяви відповідача 3 [PERSON] та представника третьої особи органу опіки та піклування Печерської районної в місті Києві державної адміністрації про розгляд справи у їх відсутність (т. 1 а.с. 144, 190, 153). Тому, суд розглянув справу у відсутність відповідачів, піклувальника неповнолітнього відповідача та представника третьої особи, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що на підставі ордеру № 02 від 05.03.2008 року [PERSON] вселено разом з сім`єю: [PERSON] - дружина, [PERSON] - син та [PERSON] - донька, у житлову площу розміром 41, 70 кв.м. загальною площею 53,20 кв.м. в гуртожитку по [ADDRESS] , у зв`язку з перебуванням [PERSON] у трудових відносинах з ПАТ «КИЇВЗНДІЕП» (т. 1 а.с. 60). Наказом № 30к від 7 квітня 2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади за порушення трудової дисципліни (прогул) згідно з п. 4 ст. 38 КЗпП України. Рішенням Печерського районного суду м. Києві від 09.10.2018 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди (т. 1 а.с. 27-36). Постановою Київського апеляційного суду від 23.07.2020 року рішення Печерського районного суду м. Києві від 09.10.2018 року в частині позовної вимоги про поновлення на роботі залишено без змін (т. 1 а.с. 37-55). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справ, що набрало законної сили, не доказуються про розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Ухвалою Печерського районного суду м. Києві від 19.04.2021 року за позовом ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» до [PERSON] про виселення з гуртожитку без надання іншого житла закрито провадження у зв`язку зі смертю [INFO] останнього (т. 1 а.с. 56). 6 травня 2021 року та 19 липня 2021 року ПАТ «Український зональний науково-дослідчий і проектний інститут по цивільному будівництву» звернулось до [PERSON] із вимогою про звільнення житлового приміщення, оскільки без жодних правових підстав займає з дітьми житлову кімнату № 22 (т. 1 а.с. 57, 58). Постановою Київського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року скасовано в частині вирішення позовних вимог [PERSON] , до ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення та зобов`язання змінити наймача; провадження у справі в цій частині закрито. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ПАТ «Український зональний науково-дослідний і проектний інститут по цивільному будівництву» до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання договорів недійсними залишено без змін (т. 1 а.с. 242-246). Як встановлено з листа Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної адміністрації в місті Києві від 21.07.2023 року неповнолітня [PERSON] знаходиться у Латвійській Республіці, у родичів, де певний час проживатиме (т. 2 а.с. 17). Згідно з актами про відсутність мешканців в гуртожитку встановлено, що [PERSON] з 10.07.2023 по 19.02.2024 року та [PERSON] з 07.03.2022 по 19.02.2024 року за вказаною адресою не проживають, про своєю відсутність не попереджали (т. 2 а.с. 19-23, 42-45). Як встановлено в ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Поняття житло не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання житлом, яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, використовуються спеціальні гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради. Статтею 128 ЖК Української РСР визначено, що порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Жила площа в гурто-житку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Жила площа у спеціальних гуртожитках для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк і потребують поліпшення житлових умов або жила площа яких тимчасово заселена чи яким повернути колишнє жиле приміщення немає можливості, а також осіб, які потребують медичної допомоги у зв`язку із захворюванням на туберкульоз, надається в порядку, що визначається відповідними органами місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 129 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Частиною 1 ст. 132 ЖК Української РСР визначено, що сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв`язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину (ч. 2 ст. 132 ЖК Української РСР). Згідно з ч. 3 ст. 132 ЖК Української РСР осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Абзацом 2 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.85 року визначено, що якщо гуртожиток надано у зв`язку з роботою, слід з`ясовувати вид трудового договору, укладеного між позивачем і відповідачем, і за яких підстав він був припинений, маючи на увазі, що згідно зі ст. 132 ЖК України без надання іншого жилого приміщення можуть бути виселені сезонні, тимчасові працівники, які припинили роботу, особи, які працюють за строковим трудовим договором, а також інші працівники, які звільнилися за власним бажанням без поважних причин, або звільнені за порушення трудової дисципліни чи вчинення злочину. При припиненні трудового договору з інших підстав вони, як і особи, перелічені в ст.125 ЖК України, можуть бути виселені лише з наданням іншого жилого приміщення. Так, житло є невід`ємною складовою особистого життя людини, яка має природне право жити так, як бажає, бути захищеною від оприлюднення фактів особистого життя. Але це неможливо без поваги до її житла, де значною частиною проходить це особисте життя, і тому людина має таке ж природне право не тільки на саме житло, а й на недоторканність його. Саме тому міжнародні правові акти декларують право людини на недоторканність її житла. Зокрема, статтею 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, передбачено: «Ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань». Аналогічна вимога міститься в статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року. Виходячи з цих міжнародно-правових актів, Україна в статті 47 Конституції України закріпила право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року) закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном і закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Держава гарантує не лише свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статті 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. ЄСПЛ неодноразово висловлювався щодо можливості виселення особи з житлового приміщення. Так, у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41). З моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування житлом особою, яка володіє таким приміщенням незаконно, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року № 14-181 цс18 (справа № 653/1096/16-ц). Так, оскільки [PERSON] відповідно до наказу № 30к звільнено з займаної посади за порушення трудової дисципліни (прогул) на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, то суд дійшов висновку, що право на проживання [PERSON] разом із сім`єю в гуртожитку є похідним від перебування останнього з позивачем у трудових відносинах, а тому у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у гуртожитку по [ADDRESS] . За таких обставин, оскільки гуртожиток по [ADDRESS] призначений для проживання працівників ПАТ «КиївЗНДІЕП», які потребують поліпшення житлових умов та поселення в гуртожиток, а трудові відносини [PERSON] із позивачем були припинені ще у 2014 році, суд вважає, що відповідачі підлягають виселенню з гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню із відповідачів на користь позивача в рівних частинах, тобто по 1 135 грн. (2 270 грн. / 2). На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved