Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-18 00:00:00

У січні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 16 217,20 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 07 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та [PERSON] був укладений Кредитний Договір № 190806-001. Вказує, що відповідно до п. 1.1 Договору, позивач надає відповідачу кредит у розмірі 21 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності (надалі - «Кредит»), а відповідач зобов`язується повернути Кредит позивачу та зробити оплату за користування Кредитом на умовах, що передбачені Договором. Згідно п.4.2 Договору плата за користування Кредитом складає 5% в місяць від загального розміру Кредиту. Крім щомісячних процентів, стягується разовий процент у розмірі 5% від загального розміру Кредиту. Разовий процент стягується із суми Кредиту у день перерахування Кредиту на банківський рахунок відповідача. Відповідно до п.2.2. Договору відповідач зобов`язаний повернути кредит та здійснити плату за його користування до 07 травня 2020 року, але в будь-якому разі Договір діє до повного виконання позичальником (відповідачем) своїх зобов`язань за Договором. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти у передбаченому договором розмірі. Відповідач виконував вищезазначений договір неналежним чином та не розрахувався своєчасно, в наслідок чого між позивачем та відповідачем було укладено договір про реструктуризацію боргу №200728-001 від 28 липня 2020 року. Відповідно до п. 1 Договору про реструктуризацію боргу відповідач зобов`язався сплатити на користь позивача залишок заборгованості в розмірі 13 244,00 грн до 28 червня 2021 року шляхом перерахування щомісяця коштів на поточний рахунок позивача відповідно до графіка погашення заборгованості згідно з додатком 1 до Договору про реструктуризацію боргу. В порушення умов Договору про реструктуризацію боргу та графіку погашення заборгованості, відповідач не виконав зобов`язання внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 16 217,20 грн, яка складається з: суми основної заборгованості (тіло кредиту) - 13 244,00 грн. та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами - 2 973,20 грн. Враховуючи викладене, позивач звернуся до суду за захистом свої прав та стягненням заборгованості за кредитним договором. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.01.2021 вищевказана справа надійшла в провадження судді Сіромашенко Н.В. Відповідно до вимог ч.6 ст. 187 ЦПК України судом направлений запит щодо відомостей. Згідно відповіді на запити від 26.01.2021 відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 01.02.2021 цивільну справу за зазначеним вище позовом було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. В подальшому у судове засідання, яке призначене на 19.02.2024 сторони по справі не з`явилися, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату і час розгляду справи по суті повідомлялася належним чином, причини неявки суд не повідомила, відзиву до суду не надала, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У постановах від 14.08.2020 від 13.01.2020 у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом враховується рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011, згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві), яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, вирішив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 серпня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та [PERSON] був укладений Кредитний Договір № 190806-001. Відповідно до п. 1.1 Договору, кредитодавець надає позичальникові кредит у розмірі 21 000 гривень на умовах строковості, зворотності, платності (надалі - «Кредит»), а відповідач зобов`язується повернути Кредит позивачу та зробити оплату за користування Кредитом на умовах, що передбачені Договором. Згідно п.4.2 Договору плата за користування Кредитом складає 5% в місяць від загального розміру Кредиту. Крім щомісячних процентів, стягується разовий процент у розмірі 5% від загального розміру Кредиту. Разовий процент стягується із суми Кредиту у день перерахування Кредиту на банківський рахунок позичальника. Відповідно до п.2.2. Договору позичальник зобов`язаний повернути кредит та здійснити плату за його користування до 07 травня 2020 року, але в будь-якому разі Договір діє до повного виконання позичальником (відповідачем) своїх зобов`язань за Договором. Позивач свої зобов`язання за Договором виконав, надав відповідачу кредитні кошти у передбаченому договором розмірі, що підтверджується платіжним дорученням №285 від 07 серпня 2019 року. Відповідач виконував умови договору неналежним чином та не розрахувався своєчасно, внаслідок чого між Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитсервіс» та [PERSON] було укладено договір про реструктуризацію боргу №200728-001 від 28 липня 2020 року. Відповідно до п. 1 Договору про реструктуризацію боргу кредитодавець та боржник домовилися про реструктуризацію заборгованості за кредитним договором № 190806-001 від 06.08.2019, яка складає 13 244,00 грн, шляхом розстрочення на 11 календарних місяців. Згідно п. 2.1 Договору про реструктуризацію боргу боржник зобов`язався сплатити у повному обсязі заборгованість, зазначену у п. 1.1. до 28.06.2021 шляхом перерахування щомісяця коштів на поточний рахунок кредитодавця відповідно до графіка погашення заборгованості згідно з додатком 1 до Договору про реструктуризацію боргу. В порушення умов Договору про реструктуризацію боргу та графіку погашення заборгованості, відповідач не виконала зобов`язання внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 16 217,20 грн, яка складається з: суми основної заборгованості (тіло кредиту) - 13 244,00 грн. та нарахованих відсотків за користування кредитними коштами - 2 973,20 грн. Відповідно д ост. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається, якщо інше не встановлено законом чи договором. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином. Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Положення ст. 599 ЦК України визначають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Стаття 612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань, або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ст. 550 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Ці норми дають банку підстави для дострокового стягнення всієї заборгованості за кредитним договором. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом статей 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно положень ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції «негативного доказу» для обґрунтування власної позиції. Так, Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності. Частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив, що між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, умови якого були виконані позичальником шляхом надання відповідачу кредитних коштів. Матеріалами справи підтверджено, що сторони погодили істотні умови кредитного договору, розмір процентної ставки. Оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором та договором про реструктуризацію боргу не виконала, утворилась заборгованість, що підтверджується наданим розрахунком та складає 16 217,20 грн. Будь-яких доказів на спростування заявлених позовних вимог та визначеного розрахунку, відповідачем суду надано не було, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 статті 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 2270,00 грн за подання позову до суду.

Outcome: approved