Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-12 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла позивача мати - [PERSON] , а батько, [PERSON] , помер у [INFO]. Спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,25 гектарів з цільовим призначенням для ведення товарного сільсько-господарського виробництва, розташована на території Виноградівської міської ради Закарпатської області, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю IV-3K №042616, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 788 та виданий Виноградівською районною радою 29.12.1998 року. Позивач зазначає, що з часу відкриття спадщини весь ризик та тягар утримання земельної ділянки несе він одноосібно. За життя [PERSON] залишила заповіт, в якому зробила таке розпорядження (за змістом): "Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом має право заповідає своєму синові [PERSON] ". Набути право власності на спадкові майнові права шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом в нотаріальній конторі позивач не зміг через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які підтверджують належність майнових прав покійному спадкодавцю. Така ситуація обумовлена тим, що у документах, що залишилися по смерті матері оригіналу Державного акту на право приватної власності на землю не знайдено. За вказаних обставин державний нотаріус Виноградівської державної нотаріальної контори Боричок К.В. у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку за заповітом - відмовила. У грудні 2022 року позивач знову звернувся до Виноградівської Державної нотаріальної контори з копією Державного акту про право приватної власності на землю засвідченою Управлінням надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру в Закарпатській області. На що завідувачем Виноградівської державної нотаріальної контори надано листа від 20.12.2022 № 284/01-16 з відмовою у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] та рекомендовано звернутися до суду. Таким чином [PERSON] зазначає, що успадкувавши за заповітом земельну ділянку, не може реалізувати своє право на оформлення спадщини, від чого залежить можливість здійснення ним володіння, користування та розпорядження спадковим майном. У зв`язку з чим, звертається до суду з позовною заявою про визнання за ним права власності на земельну ділянку по спадкуванню за заповітом його покійної матері [PERSON] . Крім того, позивач заявив вимогу про встановлення факту належності його матері [PERSON] Держаного акту на право приватної власності на землю IV-3K №042616, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 788 та виданий Виноградівською районною радою 29.12.1998 року, де прізвище його матері записано « [PERSON] ». Позивач [PERSON] у судове засідання не з"явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с.24) . Представник відповідача у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов не заперечує (а.с.27). Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла позивача мати [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] виданим [INFO] виконкомом Буківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області. [PERSON] до дня смерті проживала по [ADDRESS] разом з своїм сином [PERSON] та його сім"єю (а.с.13, 25-26). На випадок своєї смерті позивача мати залишила заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Буківської сільської ради Виноградівського району Закарпатської області 04 липня 2000 року та зареєстрований в реєстрі за номером 19. (а.с.14). За заповітом, позивача мати [PERSON] , мешканка [ADDRESS] , на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: «Все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом має право, заповіла своєму синові [PERSON] . Факт родинних відносин позивача [PERSON] з [PERSON] підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 29.04.1967 року, де матір`ю [PERSON] вказана [PERSON] (а.с.15). Спадкодавцю [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка площею 1,25 гектарів з цільовим призначенням для ведення товарного сільсько-господарського виробництва, розташована на території Виноградівської міської ради Закарпатської області, що підтверджується Держаним актом на право приватної власності на землю IV-3K №042616, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 788 та виданий Виноградівською районною радою 29.12.1998 року. Цей Державний акт повністю підтверджує належність речових прав померлому спадкодавцю (а.с.16). Разом з тим судом встановлено, що [PERSON] належав Держаний акт на право приватної власності на землю IV-3K №042616, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 788 та виданий Виноградівською районною радою 29.12.1998 року, де прізвище позивача матері записано « [PERSON] », зазначене стверджується копією свідоцтва про одруження, копією посвідчення № [NUMBER] та копією державного акту на право приватної віласності на землю (а.с.16, 18-19). Так, згідно Свідоцтва про одруження серія [NUMBER] виданого 28.10.1963 року, позивача батько [PERSON] , [INFO], та мати [PERSON] , [INFO], одружилися 25.05.1950 року, а після реєстрації одруження вирішили мати спільне прізвище « [PERSON] » (а.с.18). Пенсійне посвідчення позивача матері за № [NUMBER] видано на прізвище « [PERSON] », так як у документах колгоспу 8-Березня, така була прийнята під дівочим прізвищем (а.с.19). Верховним Судом України звернуто увагу на те, що факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У відповідності до вимог ст. 234 ЦПК України, суди розглядають справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а згідно п.п. 1, 6 ч.1 ст. 256 ЦПК України - про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документів, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеної у свідоцтві про народження або паспорті. У зв"язку із вищевикладеним заявлені вимоги заявника підлягають до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 549 ЦК України (1963р.) передбачено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, який визначається відповідно до ст. 525 цього ж Кодексу, а спадкоємцями за законом першої черги є в рівних долях діти, дружина та батьки померлого (ст.529 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1261 цього Кодексу у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки, а спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч.2 ст. 1268). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ст. 1269 ЦК). Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Однак, згідно із правилами, встановленими Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п. 4.15, 4.18), для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро. Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Таким чином, позивач є таким, що прийняв спадщину яка відкрилася після смерті спадкодавця. Однак, згідно із правилами, встановленими Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п. 4.15, 4.18), для видачі свідоцтва про право на спадщину, у складі якої є нерухоме майно, необхідно подати правовстановлюючий документ та Витяг із Державного реєстру речових прав. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Проаналізувавши встановлені обставини суд прийшов до висновку, що умови для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за заповітом у нотаріальному порядку відсутні. Відтак, невизнане право позивача, набуте ним шляхом переходу права власності в порядку спадкування, підлягає судовому захисту у обраний ним спосіб, передбачений законом. Отже, розглянувши цивільну справу у межах заявлених вимог та на підставі наявних докаів, суд приймає рішення про повне задоволення позову.

Outcome: approved