Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-26 00:00:00

У травні 2023 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] суму боргу за договором позики від 23 березня 2021 року в розмірі 6 300,00 доларів США, три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 352,11 доларів США, всього: 6 652,11 доларів США та судові витрати по справі в сумі 2456,62 грн. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.03.2021 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики грошових коштів в простій письмовій формі у вигляді розписки. Відповідно до даного договору відповідач отримав грошові кошти в розмірі 6 300,00 доларів США, що еквівалентно на день передачі коштів 174 500,00 грн., та зобов`язався повернути кошти - 23.06.2021 року. Позивач зазначає, що [PERSON] отримав вказані грошові кошти, розписка була складена особисто відповідачем з власної волі, без примусу, погроз. Однак, в термін до 23.06.2021 року відповідач кошти не повернув, неодноразово просив подовжити термін повернення коштів. 30.08.2021 року позивачем було складено претензію про повернення коштів, яку було вручено відповідачу наприкінці вересня 2021 року, та [PERSON] обіцяв до кінця 2021 року повернути кошти. 23.03.2023 року позивач повторно направив відповідачу вимогу про повернення коштів, яка була ним отримана, проте залишена без задоволення. Станом на 03.05.2023 року відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг у сумі 6 300,00 доларів США, а також нараховані згідно ч. 2 ст. 625 ЦПК України, три відсотки річних від суми простроченої заборгованості за період з 23.06.2021 року по 03.05.2023 року у розмірі 352,11 доларів США. Заперечуючи позов, представник відповідача [PERSON] подав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що договір між позивачем та відповідачем не укладався, відповідач заперечує наявність правовідносин та відповідно обов`язків щодо повернення позивачу коштів. Сторона відповідача має сумніви щодо належності підпису на розписці від 23.03.2021 року відповідачу, а також внутрішньому волевиявленню [PERSON] , а тому відповіцдач вважає, що є необхідність у призначенні комплексної судової почеркознавчої технічної експертизи. Також, представник відповідача заперечує нарахування трьох відсотків річних згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, посилаючись на п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного Кодексу України, зазначає, що нарахування проведені позивачем за період з 24.02.2022 по 03.05.2023, тобто у період воєнного стану, є безпідставними та задоволенню не підлягають. Також представник відповідача посилаючись на п. 15 розділу «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, вказує, що нарахування відсотків здійснені позивачем у період з 23.06.2021 року по 23.02.2023 року, під час дії карантину, є таким, що не відповідає вимогам закону та створює додаткове навантаження на відповідача.Представник відповідача зазначає, що стягнення з [PERSON] заборгованості в сумі 6 652,11 доларів США є передчасним та не підлягає до задоволення. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 20.06.2023 року прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі в порядку спрощеного провадження, призначив справу до розгляду (а.с. 25). 10.07.2023 року на адресу суду від [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження по справі (а.с. 35-38). 30.08.2023 року на електронну адресу суду від [PERSON] надійшла заява, в якій він просить розглянути по суті клопотання про зупинення провадження у справі (а.с. 42-45). Ухвалою суду від 30.08.2023 року відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження в справі (а.с. 49-50). 30.08.2023 року [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, пороти винесення заочного рішення не заперечив (а.с. 52). 20.09.2023 року через систему «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] подав заяву про вступ у справу представника, в якій просив надати доступ до електронної справи, з можливістю ознайомлення з матеріалами справи, надати представнику додатковий час для подання відзиву та доказів, повідомити про наявність чи відсутність у суді технічної можливості для проведення судового засідання в режимі відеоконференції, призначити слухання справи на іншу дату (а.с. 55-61). 09.10.2023 року через систему «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] подав клопотання про призначення комплексної судової почеркознавчої технічної експертизи, відзив на позовну заяву (а.с. 67-71, 72-79). Ухвалою суду від 13.10.2023 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Гончарука О.М. про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів (а.с. 85-86). Ухвалою суду від 16.10.2023 року, занесеною до протоколу судового засідання задоволено клопотання представника відповідача про поновлення строків на подачу відзиву, приєднано до матеріалів справи відзив, зобов`язано відповідача з`явитись в судове засідання для вирішення питання про призначення експертизи, відкладено розгляд справи. 13.11.2023 року через систему «Електронний суд» представник відповідача [PERSON] подав клопотання про витребування у [PERSON] оригіналу розписки від 23 березня 2021 року на суму 6300 доларів США, а також для відібрання у [PERSON] експериментальних зразків підписів та рукописного тексту, та для забезпечення можливості подати вільні зразки підпису, просив призначити іншу дату судового засідання (а.с. 93-97). Ухвалою суду від 14.11.2023 року визнано явку позивача [PERSON] в судове засідання 18.12.2023 року 14:00 - обов`язковою, зобов`язано позивача надати оригінал розписки від 23.03.2021 року (а.с.99-100). 19.12.2023 року [PERSON] подав клопотання про долучення до матеріалів справи електронних документів на електронному носії, заяву про долучення до матеріалів справи оригіналу розписки (а.с. 102-105, 106-107). Ухвалою суду від 27.02.2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, залишено без розгляду клопотання відповідача про призначення почеркознавчої експертизи. В судовому засіданні не було досліджено, долучений до матеріалів справи електронний докумен на електронному носії microSD-диск 529175 0081 із адаптером, у зв`язку із відсутністю технічної можливості у суді. Позивач в судове засідання не з`явився, про дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав (а.с. 52). Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що відповідач грошові кошти від позивача не отримував, розписка була написана про отримання в позику коштів, але насправді у позику були передані ювелірні вироби, а тому представник відповідача стверджує, що позов не підлягає до задоволення. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 23.03.2021 року відповідач [PERSON] написав розписку про отримання від [PERSON] коштів в іноземній валюті в сумі 6 300 доларів США, що еквівалентно 174 500,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти 23.06.2024 року. Наведене підтверджено власноручною розпискою відповідача, яка приєднана до матеріалів справи (а.с. 107). Встановлено, що позивач направляв на адресу відповідача [PERSON] претензії з вимогою повернення грошових коштів (а.с. 10-13,14-15), які були отримані останнім особисто, про що свідчить особистий підпис під текстом претензії (а.с. 10-13), а також рекомендоване повідомлення про вручення (а.с. 16). ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В даному випадку, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики повинен бути укладеним у письмовій формі. Згідно п.2 вказаної статті на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Суду надана позивачем розписка в підтвердження того, що відповідач взяв у позивача в борг кошти в сумі 6300 дол. США, на три місяці, з кінцевим терміном повернення - 23.06.2021 року. Хоча зазначена вище розписка і не є належною письмовою формою договору позики, як вважає суд, але згідно законодавства може прийматися до уваги і приймається судом для підтвердження укладення договору позики між сторонами. Згідно приписів ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Суд, також, виходить з того, що у наданій до суду розписці зазначені: сторони зобов`язання, грошова сума, яку зобов`язався повернути відповідач, строк і порядок виконання зобов`язання та особистий підпис боржника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст.1046 ЦК України. В розписці чітко зазначено, що позика надається в доларах США. А тому, суд вважає, що стягнення боргу має відбуватися саме в тій валюті в якій було надано позику. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції». Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про валюту і валютні операції» (далі Закон № 2473-VIII) валютна операція - операція, що має хоча б одну з таких ознак: а) операція, пов`язана з переходом права власності на валютні цінності та (або) права вимоги і пов`язаних з цим зобов`язань, предметом яких є валютні цінності, між резидентами, нерезидентами, а також резидентами і нерезидентами, крім операцій, що здійснюються між резидентами, якщо такими валютними цінностями є національна валюта; б) торгівля валютними цінностями; в) транскордонний переказ валютних цінностей та транскордонне переміщення валютних цінностей; Валютні цінності - національна валюта (гривня), іноземна валюта та банківські метали (п. 4 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII ) Іноземна валюта: а) грошові знаки грошових одиниць іноземних держав у вигляді банкнот, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави або групи іноземних держав, а також вилучені або такі, що вилучаються з обігу, але підлягають обміну на грошові знаки, що перебувають в обігу; б) кошти на рахунках у банках та інших фінансових установах, виражені у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях (зокрема у спеціальних правах запозичення), що належать до виплати в іноземній валюті; в) електронні гроші, номіновані у грошових одиницях іноземних держав та (або) банківських металах. (п. 5 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII ) Суб`єкти валютних операцій - резиденти та (або) нерезиденти, які здійснюють валютні операції (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закон № 2473-VIII ) Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року в справі № 14-134цс18, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року в справі № 14-446цс18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зі змісту позовної заяви вбачається, що станом на 03.05.2023 року, тобто на день подачі даного позову до суду, відповідач не повернув борг. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив відсутність у відповідача наміру повертати кошти, оскільки в позику бралися ювелірні вироби. Однак, сторона відповідача не надала жодного доказу наведеному, позовні вимоги не спростовані. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. За правилами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже, проаналізувавши всі надані по справі докази, суд приходить до висновку, що між сторонами, дійсно, мав місце договір позики, заборгованість за цим договором становить 6 300 доларів США, умови договору позики відповідач не виконав, доказів в спростування позиції позивача відповідачем не надано, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача боргу (6300 доларів США) підлягає до задоволення. Позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача 3% річних за нормами ст.625 ЦК України за період з 23.06.2021 року по 03.05.2023 року в сумі 352,11 доларів США, яка підлягає до часткового задоволення. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральна шкода. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Три відсотка річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Вказана позиція зазначена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц. Так, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. Строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався і на день розгляду справи, воєнний стан в Україні продовжено. А тому суд не може погодитися з періодом такого нарахування, оскільки позивач здійснив нарахування трьох відсотків річних у період дії воєнного стану на всій території України. З огляду наведеного, суд дійшов висновку, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача нараховані на суму боргу три відсотки річних за період з 24.06.2021 року по 23.02.2022 року, в сумі 126,86 доларів США. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості, що виникла внаслідок порушення зобов`язання з урахуванням 3% річних за період з 24.06.2021 року по 23.02.2022 року, в загальній сумі 6 426,86 доларів США (6300 доларів США + 126,86 доларів США). Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, а тому оскільки позов задоволено на 96,61 % (6426,86 х 100 : 6652,11 ), судовий збір слід стягнути з відповідача на користь позивача в розмірі 2373,34 грн.( 2456,62 х 96,61 % : 100). Враховуючи наведене та

Outcome: partial