Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-19 00:00:00

[PERSON] через свого представника 26.09.2023 року звернулася в суд із позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру [ADDRESS] та скасувати арешт на вказану квартиру, накладений постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції від 18.06.2003 року. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON] , який за життя склав заповіт, згідно якого заповів їй належну йому квартиру [ADDRESS] та речі домашньої обстановки та вжитку, що знаходяться у вказаній квартирі. Вона, як спадкоємець за заповітом звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , проте в отриманні свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, оскільки на квартиру [ADDRESS] постановою відділу державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції від 18.06.2003 року накладено арешт. На звернення позивача до Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м.Львів) про скасування арешту з майна [PERSON] , накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції від 18.06.2003 року, їй була надана відповідь про те, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу ДВС становить три роки, а також внаслідок пожежі, яка виникла 25.07.2007 року, неможливо встановити інформацію щодо вказаної особи, відтак у відділу відсутні правові підстави для зняття арешту з майна. У зв`язку з неможливістю реалізувати свої права, як власника на спадщину, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на нерухоме майно та звільнення майна з-під арешту. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.11.2023 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п?ятнадцятиденний строк з дня вручення такої ухвали для подання відзиву на позовну заяву та третім особам - п`ятнадцятиденний строк для подання пояснення на позовну заяву та п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання пояснень щодо нього, із викладенням своїх аргументів і міркувань на підтримку або заперечення проти позову або відзиву. 22.01.2024 року в порядку ст.200 ЦПК України судом закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання 20.02.2024 року позивач не з`явилася, хоча про дату, час і місце проведення такого була повідомлена належним чином, при цьому представник позивача подала заяву, в якій просить розглядати справу за її відсутності за наявними у справі доказами, що є її правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач, яка належним чином була повідомлена про час, день та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, відзиву, заяви про розгляд справи за її відсутності не подала, про причини своєї неявки суд не повідомила. Третя особа - Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ (м.Львів), будучи належним чином повідомленим про час, день та місце розгляду справи, не направив в судове засідання свого уповноваженого представника, про причини неявки такого суд не повідомив, не надав письмових пояснень на позовну заяву. За таких обставин, відповідно до ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст.76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) зроблено актовий запис №1848 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с.20). За життя [PERSON] 03.02.2000 року склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори Ленишин У.М., зареєстрований в реєстрі за №1.31 (а.с.23), за яким заповів своїй дочці [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с.25). З дослідженої судом копії спадкової справи №67/2021 вбачається, що позивач [PERSON] в установлений строк звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Сосновської О.Я. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.113). Згідно листа №08/02-14 від 07.02.2023 року приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Сосновська О.Я.повідомила [PERSON] , що при підготовці до видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріусом Сосновською О.Я. було отримано інформацію, видану ОКП «БТІ та ЕО» від 25.01.2023 року за №2924, про накладений арешт Постановою відділу державної виконавчої служби Залізничного району управління юстиції від 18.06.2003 року (а.с.143). Також встановлено, що постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Залізничного районного управління юстиції Маковецького З.В. від 18.06.2003 року накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме квартиру [ADDRESS] , з примусового виконання виконавчого листа №б/н, виданого 15.10.1989 року Радянським судом про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] (а.с.24). З відповіді Залізничного ВДВС у місті Львові ЗМУ МЮ за вих. №20784 від 06.03.2023 року вбачається, що [PERSON] відмовлено у клопотанні про зняття арешту, з посиланням на те, що згідно даних АСВП на виконанні у Відділі не перебувало та не перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого листа №б/н від 15.10.1989, виданого Радянським судом про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] . Поряд з тим, відповідно до п.2 розділу ХІ Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби на приватними виконавцями №1829/5 від 07.06.2017, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу ДВС становить три роки. Також, додатково повідомлено, що внаслідок пожежі, яка виникла 25.07.2007 відповідно до акту про пожежу у Залізничному відділі дежравної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, складеним старшим інспектором Галицького РВ Тодорук А.Є., неможливо встановити інформацію щодо [PERSON] (а.с.32-33). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2023 року у справі №463/3251/22. Виходячи з наведеного, основним позасудовим способом оформлення права власності на майно в порядку спадкування за законом є отримання свідоцтва про право на спадщину у нотаріуса. Наявність арешту на майно спадкодавця перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за заповітом, оформити спадщину на майно, яке остання успадкувала в порядку ст. 1268 ЦК України після смерті свого батька та є підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину до його зняття. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Верховний Суд у постанові від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11 зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Таким чином, наявність тривалого часу арешту майна (більше 20 років) спадкодавця за відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у майнові права позивача. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що у справі наявні достатні докази, які підтверджують право позивача на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом, однак, в зв`язку із накладенням арешту на вказану квартиру в нотаріальному порядку видати відповідне свідоцтво неможливо, будь-яких заперечень зі сторони відповідача до суду не надходило, відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір в розмірі 14493,60 грн., сплачений позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.10, 11).

Outcome: approved