Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

03.10.2023 [PERSON] (далі позивач) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач) про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі сторонами було набуто житловий будинок загальною площею 197,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1861 га, кадастровий номер 0722881800:01:001:5717, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , право власності на які зареєстроване за відповідачем. Позивач просить визнати зазначене нерухоме майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя та визнати за нею право власності на частини нерухомого майна. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість представник позивача подав на адресу суду заяву, якою просив розгляд справи проводити за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавалось. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення частково з таких підстав. З матеріалів справи та пояснень позивача слідує, що між ними є спір щодо поділу їх спільної сумісної власності подружжя. Так, відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. \~ \~ \~ \~Згідно з зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст.\~60\~Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2010, шлюб був розірваний на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2022 у справі №161/15263/21 (а.с. 6-7). 22.10.2012 між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) був укладений договір дарування земельної ділянки площею 0,1200 га, кадастровий номер 0722881800:01:001:4980 за адресою Луцький район, с. Забороль (а.с. 21-23). 17.07.2012 між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0661 га, кадастровий номер 0722881800:01:001:5497 за адресою Луцький район, с. Забороль (а.с. 25-28). Вказані земельні ділянки були об`єднані в одну земельну ділянку з присвоєнням кадастрового номеру 0722881800:01:001:5717, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою Луцький район, с. Забороль (а.с. 46). На вказаній земельній ділянці за спільні\~кошти було здійснено будівництво житлового будинку, площа 197,7 кв.м. (а.с. 45). Таким чином, позивач стверджує, що сторонами у шлюбі було набуто житловий будинок загальною площею 197,7 кв.м. та земельну ділянку площею 0,1861 га, кадастровий номер 0722881800:01:001:5717, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] , право власності на які зареєстроване за відповідачем, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта (а.с. 44-47). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Взаємної згоди щодо поділу спірного майна сторони не дійшли, договору не укладали. Факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Тобто, придбавши нерухоме під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Протилежного суду не доведено. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння побудовано сторонами у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то вказане майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] житловий будинок загальною площею 197,7 кв.м., житлова площа 89,9 кв.м., матеріали стін камені легкобетонні, опис: А-2 житловий будинок, а сходи, за адресою [ADDRESS] . Визнати право власності за [PERSON] на частину житлового будинку загальною площею 197,7 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ земельної ділянки з кадастровим номером 0722881800:01:001:5717, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою Луцький район, с. Забороль, суд вважає за необхідне, зазначити таке. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, слід враховувати те, що зазначена норма\~статті 120 ЗК України\~закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Системний аналіз змісту наведених норм статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Враховуючи наведені положення норм матеріального права та відсутність заперечень сторін щодо статусу нерухомого майна (житлового будинку), як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК України. Відповідачем не надано доказів на спростування зазначеного висновку, не надано своїх заперечень щодо такого варіанту поділу будинку та земельної ділянки, відповідач не заявляв клопотань про призначення експертизи. Таким чином, за [PERSON] слід визнати право власності на частину земельної ділянки, кадастровий номер 0722881800:01:001:5717, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Варто зауважити, що \~Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц вказала, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги\~про поділ спільного сумісного майна. Отже, задоволення вимоги про поділ спірного будинку як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишнім чоловіком права власності на його частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт.\~ На підставі наведеного та

Outcome: partial