Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-13 00:00:00

Позивачка 15.09.2023 звернулась до суду із вказаною позовною заявою, просить визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов`язати районну адміністрацію ЗМР по Шевченківському району провести дії з приватизації вказаної квартири за відсутності ордера. За змістом позову, квартира [ADDRESS] є об`єктом комунальної власності територіальної громади м.Запоріжжя. За даною адресою зареєстрована та проживає позивачка [PERSON] , яка є членом сім`ї померлого наймача квартири. Відповідно до листа від 11.09.2023 відповідач відмовив [PERSON] у здійсненні приватизації квартири за вказаною адресою за відсутності ордера, виданого у 1968 році. Таким чином, у наданому позивачкою пакеті документів була відсутня копія ордера на жиле приміщення, тобто, позивачкою не надані документи, перелік яких наведений в п.18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396. На підставі наведеного, оскільки, на переконання позивачки, вона має право брати участь у приватизації житла, на законних підставах вселилась й проживає у вказаному житловому приміщенні, крім того, законність її проживання не оспорюється, участі у приватизації вона не приймала, внаслідок неможливості позасудового врегулювання спору за відсутності оригіналу ордера на житлове приміщення, з підстав, передбачених ст. 41, 47 55, 124 Конституції України, ст.9 ЖК України, ст.328, 345 ЦК України, ст.2, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», [PERSON] просить задовольнити позов у визначений спосіб. Ухвалою судді від 21.09.2023 позовну заяву залишено без руху у зв`язку із виявленими недоліками, надано позивачці строк п`ять днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для їх виправлення, шляхом подання до матеріалів справи позовної заяви, яка відповідає вимогам ст.175,177 ЦПК України, із зазначенням доказів на підтвердження обставин в обґрунтування позовних вимог (щодо приналежності об`єкта нерухомого майна до комунальної власності), їх наданням у оригіналах або належним чином засвідчених копіях, а також доплати судового збору відповідно до суми, визначеної судом в мотивувальній частині ухвали суду. Ухвалою судді від 07.11.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати її в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, визначено дату, час та місце проведення підготовчого засідання. Встановлено строки на подання відзиву, право на подання зустрічного позову, а також положення ч.8 ст.178 ЦПК України. Ухвалою суду від 29.01.2024 закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Представник позивачки адвокат Трачук Н.І. подала заяву, вх.№ від 14.02.2024, відповідно до якої просить провести судове засідання за відсутності сторони позивача, заявлені позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача Л.А. Онищенко, що діє на підставі довіреності, згідно з заявою, вх.№ від 02.02.2024, повідомила про визнання позову відповідачем, просить розглянути справу за її відсутності. За змістом ч.2 ст.206 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. Обсяг повноважень відповідно до наявної копії довіреності від 27.11.2023 №22.01/01-34-945, виданої головою районної адміністрації ЗМР по Шевченківському районі не обмежує представника у визнанні позову, надає всі права, надані ЦПК України стороні у судовому процесі. Проте, за відсутності представника суд позбавлений можливості виконати вимоги ч.2 ст.206 ЦПК України, роз`яснити відповідачу відповідні наслідки, натомість, про їх розуміння у заяві не вказано, тому суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відзив на позовну у даній справі не поданий. Третя особа [PERSON] повідомлена про дату, час та місце судового засідання засобами поштового листування, судові повістки не отримала за відсутністю за вказаною адресою, разом з цим, завчасно викликалась до суду й шляхом розміщення (публікації) оголошення про виклик до суду на веб-порталі судової влади України, пояснень до справи не скеровувала, клопотань та заяв не надсилала. Інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань, зустрічної позовної заяви у даній справі не подано. Підстав для відкладення розгляду справи або оголошення перерви відповідно до ст. 223, 240 ЦПК України судом не встановлено. За приписами ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи та наявні письмові докази, суд дійшов до висновку про те, що заявлений позов підлягає задоволенню, враховуючи таке. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , місце народження: с.Надеждине, Приазовський район, Запорізька область, з 10.10.1988 зареєстрована за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Вказана обставина підтверджена копією довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1384300-2023 від 23.05.2023, виданою Шевченківським відділом у м.Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області. Відповідно до приписів ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень (веб-посилання на рішення: https://reyestr.court.gov.ua/Review/113973304) 03.10.2023 Шевченківським районним судом м. Запоріжжя ухвалено рішення у цивільній справі №336/4605/23, пр. № 2/336/2270/2023 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили 03.11.2023. Так, вказаним рішенням [PERSON] , [INFO] , визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . За змістом\~мотивувальної частини\~рішення суду,\~яке суд\~враховує із\~врахуванням положень\~ч.4\~ст.82\~ЦПК України,\~- позивач є наймачем квартири [ADDRESS] , що належить Запорізькій міській раді та перебуває на балансі об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 151». Крім неї на реєстраційному обліку в житлі перебуває відповідач [PERSON] . Як випливає з акту комісії, утвореної об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Чарівна 151», від 18.09.2023 року, відповідачка в зазначеному житлі не проживає з моменту створення ОСББ «Чарівна 151», не з`являється до спірного помешкання, не зберігає в ньому свої речі. За результатами розгляду справи суд дійшов висновку про те, що, вирішуючи спір на користь позивачки, суд виходить з того, що надані нею фактичні дані беззаперечно свідчать про непроживання відповідачки в спірному приміщенні понад встановлені законом строки без поважних причин; про відсутність у неї права на зберігання за нею житла понад шість місяців; а також про відсутність у неї броні на вказане приміщення. Згідно з відповіддю директора департаменту з управління житлово-комунальним господарством ЗМР від 13.06.2023 №Є-1042 на звернення [PERSON] , із посиланням на ст.58 ЖК України, встановлено, що ордер на заселення квартири [ADDRESS] видавався у 1968 році. Корінці ордерів на заселення громадянами наданого житлового приміщення зберігаються у відділу обліку та розподілу житлової площі департаменту з 1984 року. Тому, враховуючи, що ордер оформлювався у 1968 році, надати запитувану інформацію не видається за можливе. Судом встановлено, що 17.08.2023 позивачка звернулась до відповідача із заявою про передачу їй з комунальної у приватну власність квартири, яку вона займає. З даними відповіді (у засвідченій копії) щодо вирішення питання приватизації житла за підписом заступника голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району О.Руденка від 11.09.2023 №Є-763-1106, на заяву [PERSON] від 17.08.2023, заява позивачки з питання приватизації житла квартири [ADDRESS] розглянута. За результатами її розгляду повідомляється із посиланням на п.18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, для розгляду питання надані не всі необхідні документи, що стало підставою для відмови у приватизації житлового приміщення на користь [PERSON] , а саме, за відсутності оригінала ордера. За даними довідки (у засвідченій копії), виданої заступником керуючого Філії Запорізьке обласне управління ТВБВ 10007/0325 АТ «Державний ощадний банк України» Ю.П. Скоропад, від 01.02.2024 №107.40/0325-05/12, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , не значиться в списках громадян, які мають право на приватизацію житла за адресою: [ADDRESS] , що зберігаються в АТ «Ощадбанк» ТВБВ №10007/0325 м.Запоріжжя, приватизаційний житловий чек не використовувала. Крім того, судом встановлено, що заступник голови районної адміністрації ЗМР по Шевченківському району О.Руденок на звернення [PERSON] від 11.10.2023 за вих..№від 25.10.2023 №Є-927-1469 з питання надання інформації щодо приватизації квартири [ADDRESS] повідомив, що зазначеної квартири немає в електронній базі районного програмного комплексу «Приватизація житла», тобто, вона не була приватизована районною адміністрацією. Доказів надання (видачі) ордеру на вказане житлове приміщення позивачці або будь-якій іншій особі суду не надано. Задовольняючи позов, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Предметом розгляду спору є захист житлових прав позивачки, а саме, права на приватизацію житлового приміщення. Підставою для звернення до суду стала відмова органу приватизації (відповідача) у здійсненні приватизації на користь [PERSON] квартири [ADDRESS] . Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Ч.1,3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). За приписами ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Так, цією нормою закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У п. 36 рішення від 18.11.2004 у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovith v. Russia) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» ((BUCKLEY v UK) від 11.01.1995, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейській суд з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Крім того, відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. У ст.47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ч.1 ст.386 ЦК України врегульовано, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. За правилами ст.345 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Ч.1 ст.61 ЖК України врегульовано, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно з ч.3 ст.9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. П.16-18 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404 (у редакції чинній на момент подання заяви про приватизацію) визначено, що передача квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках кімнат у комунальних квартирах у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" оформляється свідоцтвом про право власності, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Так, громадянин подає до органів приватизації такі документи: заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; копії документів, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, копії свідоцтв про народження), які проживають разом з ним; копії довідок про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податку громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, які проживають разом з ним (крім випадків, коли через свої релігійні переконання особи відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); копії документів, виданих органами державної реєстрації актів цивільного стану або судом, що підтверджують родинні відносини між членами сім`ї (свідоцтва про народження, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, тощо); довідки про реєстрацію місця проживання громадянина, який подає заяву, та всіх членів його сім`ї, зареєстрованих у квартирі (будинку), жилому приміщенні в гуртожитку, кімнаті у комунальній квартирі; технічний паспорт на квартиру (кімнату, жилий блок, секцію) у житловому будинку (гуртожитку), а на одноквартирний будинок - технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок; копія ордера на жиле приміщення або ордера на жилу площу в гуртожитку; документ, що підтверджує невикористання ним та членами його сім`ї житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації відповідно до законодавства (за наявності); заява-згода тимчасово відсутніх членів сім`ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі. За змістом ст.58 ЖК України, ордер на жиле приміщення є адміністративним актом виконавчого органу місцевого самоврядування та правовою підставою вселення громадян до житлового приміщення. Розділом IV Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української Республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 N 470, передбачено, що ордер на житлове приміщення дійсний протягом 30 днів. Вказаний документ вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. Відповідно до виданого ордера в передбачене в ньому житлове приміщення вселяються як громадянин, що одержав ордер, так і члени його сім`ї, зазначені в ордері. При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. З аналізу вказаних правових норм випливає, що ордер має тимчасову дію та є законною підставою вселення особи до житлового приміщення. Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч.1 ст.1, ч.4,5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Ч.5 ст.16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст.2,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до ст. 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Вартість послуг з оформлення документів на право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку оплачується громадянами за розцінками, що встановлюються місцевими органами виконавчої влади. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом (ч.10 ст.8). Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них відноситься відсутність у особи права на приватизацію (ч.2 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (ч.4 ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Так, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Приватизація здійснюється, в тому числі, шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (стаття 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз. Офіційне тлумачення цієї статті викладено в Рішенні Конституційного Суду України від 10 червня 2010 року № 15-рп/2010, згідно з яким кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано в одній чи кількох квартирах (будинках) загальну площу з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною. Спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом (ч.11 ст.8). Виходячи зі змісту вищевказаних норм закону, двома обов`язковими умовами для виникнення у мешканців права на приватизацію комунальної квартири є - постійне проживання таких осіб у зазначеному житлі та їх особисте звернення до органів приватизації з порушеного питання із дотриманням порядку. Позивачкою доведено, що з об`єктивних причин внаслідок втрати копія ордера у неї відсутня, з урахуванням строку надання їй приміщення у користування. Суд виходить з того, що, в даному випадку, захист прав позивачки в інший спосіб не є можливим, при цьому, суд враховує відсутність інших членів сім`ї у позивачки, які також могли мати право на приватизацію зазначеної квартири. Так, з 10.10.1988 [PERSON] проживала у даному житловому приміщенні, за місцем реєстрації, при цьому, законність її проживання відповідачем не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивачки не заявляв. Крім того, третя особа [PERSON] визнана в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, рішення набрало законної сили, як це встановлено судом під час розгляду справи. Відмова у наданні дозволу від імені органу приватизації, отримана позивачкою, на переконання суду, носить формальний характер, оскільки про інших осіб, які претендують на зайняття житлового приміщення квартири [ADDRESS] відповідачем не повідомлено, при цьому, право [PERSON] на здійснення приватизації (використання житлового чеку) з боку відповідача не оспорюється, відмова вмотивована суто відсутністю ордера на житлове приміщення. За приписами ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Так, суд звертає увагу на те, що іншого житла позивачка не має, доказів протилежного суду не надано, що свідчить про те, що вона має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене житлове приміщення є в цілому її «житлом» у розумінні ст. 8 Конвенції. Згідно з положеннями ч.10 ст.8 у прив`язці до п.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, а тому посилання відповідача на те, що позивачка не має права на приватизацію, оскільки не надала копії ордеру, є безпідставним. Таким чином, дії відповідача, як органу приватизації, порушують конституційне право фізичної особи (позивачки) на приватизацію житла у встановленому законом порядку. Суд також зауважує, що компетенція і порядок утворення органів приватизації передбачений постановою КМУ від 08.10.1992 №572 «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Вказаними законодавчими актами визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами. Отже, враховуючи те, що передача у власність приватизованого житла відбувається на підставі рішення органу приватизації, оформляється свідоцтвом про право власності на житло, яке реєструється органом приватизації, цей орган приватизації у будь-якому випадку має бути залучений до участі у справі у якості відповідача. Крім того, за змістом наведених вище нормативно-правових актів, якими врегульовано порядок приватизації державного житлового фонду, особа, яка бажає скористатись таким правом, звертається до відповідного органу із заявою, до якої додає необхідні документи, а цей орган приймає відповідне рішення, яке у випадку незгоди з ним заявника може бути предметом оскарження в суді. З огляду на наведене, оскільки орган приватизації зволікає з прийняттям рішення щодо права позивачки на безоплатну приватизацію жилого приміщення за вказаною вище адресою, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, належність обраного способу захисту порушеного права та, відповідно, про наявність підстав для захисту вимог позивачки щодо реалізації її права на приватизацію у визначений стороною позивача спосіб. За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Про ефективність та належність визначеного позивачем способу захисту порушеного права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду шляхом зобов`язання вчинити дії щодо приватизації свідчать висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі № 183/2859/16, пр. 61-10997св18, від 19.06.2019 у справі №338/347/16-ц, пр.61-24054св18, від 30.09.2020 у справі №754/6918/18, пр.61-13774св19 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі №200/18858/16-ц, пр.№ 14-165цс18. Також суд враховує висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.02.2021 у справі №296/4642/19, пр.№ 61-2708св20, від 08.06.2022 у справі №202/3820/19, пр. 61-836св21. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється в повному обсязі, то з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений стороною позивача у зв`язку з розглядом справи у сумі 2\~147,20 гривень.

Outcome: approved