Jurisdiction: civil
Date: 2024-02-20 00:00:00

У жовтні 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що сторони з 01.09.2003 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, проте не підтримують шлюбні відносини з вересня 2021 року. Оскільки вони не дійшли згоди стосовно користування та розпорядження набутим під час шлюбу спільним майном, позивач, звернулась до суду з позовом, в якому просить в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - визнати за [PERSON] право власності на частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Право власності на іншу частину квартири залишити за відповідачем. - визнати за [PERSON] право власності на частину земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:0122785800:06:001:0417. Право власності на іншу частину земельної ділянки залишити за відповідачем. - стягнути з [PERSON] на її користь частину вартості автомобіля VIN-код [NUMBER] , марки Toyota, модель Avensis, рік випуску - 2007, реєстраційний номер [NUMBER] у розмірі 138 670 грн. Право власності на автомобіль залишити за [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11.11.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 15.02.2023 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він заперечуючи проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позову. Натомість зазначив, якщо після визначення дійсної вартості автомобіля виявиться, що половина його вартості буде більшою, ніж рухоме майно, що залишилося у позивачки, то розмір компенсації вартості частини автомобіля визначити за рахунок спільного сумісного майна подружжя, яке залишилося у позивачки. В той же день, подав до суду зустрічний позов про розподіл спільного набутого майна подружжя, про визнання частини майна особистою приватною власністю, в якому просив виключити земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер:0122785800:06:001:0417 та квартиру [ADDRESS] з переліку спільного сумісного майна подружжя та визнати за ним право особистої приватної власності на дане майно. Просив виділити [PERSON] у особисту приватну власність рухоме майно: пральну машинку Samsung WF 1600WCW вартістю 7 400 грн., меблевий м`який куток з кріслом вартістю 10 000 грн., журнальний столик вартістю 3 000 грн., телевізор Philips-43 Pus7100/12 вартістю 20 000 грн., електром`ясорубку Kenwood Mg510 вартістю 3 199 грн., морозильну камеру «Веко» вартість 2 600 грн., ноутбук Apple MacBook M1 Pro вартістю 39 000 грн., електроводонагрівач 50 літрів вартістю 10 000 грн., телевізор Sonyo-Bravias 32 діагональ вартістю 10 000 грн., телевізор Lg-28 діагональ - 3 000 грн., пральну машинку LG- 3 000 грн., м`який куток на кухні - 9 000 грн., шафу для одягу на кухні - 2 000 грн., шафу в передпокої - 5 000 грн., шафу для взуття в передпокою 2 000 грн., шафу в передпокою - 1 500 грн., шафу для одягу з дзеркалом (біля ванної кімнати) - 3 000 грн., шафу з поличками на кухні - 1 000 грн., умивальник з тумбочкою та дзеркалом для ванни - 4 000 грн., варочну поверхню - 12 000 грн., електричну кухонну витяжку - 1 500 грн., електросушарку для ванної - 3 000 грн., водонагрівач - 5 000 грн. Просив виділити [PERSON] в особисту приватну власність: металевий сейф вартістю 5 000 грн., кондиціонер (для кухні) вартістю 9 000 грн., кондиціонер (для житлової кімнати) - 12 000 грн., духову шафу Bosch- 2 500 грн., телевізор LG - 43 діагональ - 10 000 грн., кухонні меблі для балкону - 20 000 грн. В порядку поділу спільного майна просив визнати за ним право власності на автомобіль марки Toyota, модель Avensis, рік випуску - 2007, реєстраційний номер [NUMBER] . Просив визнати за ним право власності як забудовника на частину збудованого під час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - літнього будинку для відпочинку, розташованого у дачному кооперативі «Тополя`у селі Яцківка Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області. Визнати право [PERSON] на оформлення та реєстрацію у відповідних органах права власності на 1/2 частину літнього будинку для відпочинку, розташованого на земельній ділянці площею 105 кв.м., кадастровий номер:142308430066:05:000:1463 у дачному кооперативі «Тополя» у селі Яцківка на території Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області. Ухвалою суду від 22.03.2023 року зустрічний позов прийнято для спільного розгляду з первісним. Ухвалою суду призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено. Ухвалою суду від 01.01.2024 року провадження у справі поновлено. Третя особа направила на адресу суду свої пояснення, в яких просила суд відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов - задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав, викладених у позові та просила суд їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити, зустрічний позов просив задовольнити. Суд, вислухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, що містяться в матеріалах справи, доходить до наступного. Судом встановлено, що з 01.09.2003 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.04.2023 року розірвано. У період шлюбу сторони набули у власність квартиру [ADDRESS] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав, автомобіль марки Toyota, модель Avensis, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код [NUMBER] . Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкції правил ст. 60 СК України свідчать про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як зазначено, зокрема, у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 30.10.2023 у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що: «згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності, належить подружжю з моменту його набуття, незалежно від того, за ким із подружжя здійснена реєстрація права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.01.2023 у справі № 359/441/20, провадження № 61-6735св22). Висновок суду про віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя (не спростування відповідної презумпції спільності майна) є підставою для вирішення питання про його поділ (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.01.2024 у справі № 755/12204/18, провадження № 61-2401св21). Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, суд повинен розглянути можливість здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя у спосіб без визначення грошової компенсації, або з визначенням такої у мінімальному розмірі (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02.08.2023 у справі № 2-7539/08, провадження № 61-12934 св22). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч. 3 ст. 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Суд враховує, що відповідно до ч 1 ст. 70 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, положення значених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України). [PERSON] належними та допустимими доказами не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, а саме на квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки Toyota, модель Avensis, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER] , що є його процесуальним обов`язком. Установивши, що спірна квартира та автомобіль придбаний під час шлюбу сторін, суд дійшов висновку про те, що це нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині квартири за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя, оскільки презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу не спростована. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі договору про участь у Фонді фінансування будівництва від 20.03.2015 та додаткових угод до нього, зареєстровано державним реєстратором Осиповичем І.В. за [PERSON] , 30.05.2018, тобто під час шлюбу сторін. За таких обставин, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами у рівних частинах, шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині за кожним в порядку поділу спільного майна подружжя. Задоволення вимоги про поділ квартири як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому немає підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартири. Як вбачається з листа Головного сервісного центру від 22.02.2022 автомобіль марки Toyota, модель Avensis, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER] зареєстрований з [PERSON] 14.09.2011, тобто під час шлюбу сторін. Висновком експерта № 20555/23-54 за результатами проведення транспортно-товарознавчої експертизи від 12.12.2023 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз визначено, що ринкова вартість автомобіля марки Toyota, модель Avensis, рік випуску 2007, реєстраційний номер [NUMBER] станом на дату подання позову 29.09.2022, дорівнювала 266067,70 грн. Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 69 СК України). Оскільки автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відтак це спільне майно подружжя. Відповідач не спростував дану обставину належними доказами. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Автомобіль є неподільною річчю. Позивач бажає виділу своєї частки майна шляхом отримання грошової компенсації такої частки. Виходячи з презумпції рівності часток подружжя в спільному майні, автомобіль належав кожному із співвласників по 1/2 частині. Виходячи з того, що автомобіль був придбаний у період шлюбу, фактичним користувачем є [PERSON] , суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути компенсацію за 1/2 частину вказаного автомобіля, як спільного майна подружжя, у розмірі 133 033,85 грн. Щодо земельної ділянки площею 0,0600га, розташованої за адресою: [ADDRESS] ,слід зазначити наступне. Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до статті 61 СК України в редакції, чинній станом на 02 жовтня 2007 року, не належать до об`єктів права спільної сумісної власності приватизовані одним із подружжя земельні ділянки. Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" N 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі N 1311/832/12 (провадження N 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі N 753/6139/14-ц (провадження N 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі N 409/1959/15-ц (провадження N 61-14257св18). Згідно копії Державного акту на право власності на земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,0600га, розташована за адресою: [ADDRESS] , видана [PERSON] на підставі розпорядження Ленінської районної державної адміністрації 18.05.2010, а тому є об`єктом особистої приватної власності [PERSON] і поділу не підлягає. Щодо вимог [PERSON] про поділ рухомого майна та визнання за ним права власності як забудовника на частину збудованого під час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - літнього будинку для відпочинку, розташованого у дачному кооперативі «Тополя`у селі Яцківка Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області та визнання за [PERSON] права на оформлення та реєстрацію у відповідних органах права власності на 1/2 частину літнього будинку для відпочинку, розташованого на земельній ділянці площею 105 кв.м., кадастровий номер:142308430066:05:000:1463 у дачному кооперативі «Тополя» у селі Яцківка на території Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Пленум Верховного Суду України у пункті 23 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Звертаючись до суду із зустрічним позовом позивач просив виділити [PERSON] пральну машинку Samsung WF 1600WCW вартістю 7 400 грн., меблевий м`який куток з кріслом вартістю 10 000 грн., журнальний столик вартістю 3 000 грн., телевізор Philips-43 Pus7100/12 вартістю 20 000 грн., електром`ясорубку Kenwood Mg510 вартістю 3 199 грн., морозильну камеру «Веко» вартість 2 600 грн., ноутбук Apple MacBook M1 Pro вартістю 39 000 грн., електроводонагрівач 50 літрів вартістю 10 000 грн., телевізор Sonyo-Bravias 32 діагональ вартістю 10 000 грн., телевізор Lg-28 діагональ - 3 000 грн., пральну машинку LG- 3 000 грн., м`який куток на кухні - 9 000 грн., шафу для одягу на кухні - 2 000 грн., шафу в передпокої - 5 000 грн., шафу для взуття в передпокою 2 000 грн., шафу в передпокою - 1 500 грн., шафу для одягу з дзеркалом (біля ванної кімнати) - 3 000 грн., шафу з поличками на кухні - 1 000 грн., умивальник з тумбочкою та дзеркалом для ванни - 4 000 грн., варочну поверхню - 12 000 грн., електричну кухонну витяжку - 1 500 грн., електросушарку для ванної - 3 000 грн., водонагрівач - 5 000 грн. Просив виділити [PERSON] в особисту приватну власність: металевий сейф вартістю 5 000 грн., кондиціонер (для кухні) вартістю 9 000 грн., кондиціонер (для житлової кімнати) - 12 000 грн., духову шафу Bosch- 2 500 грн., телевізор Lg - 43 діагональ - 10 000 грн., кухонні меблі для балкону - 20 000 грн. В порядку поділу спільного майна просив визнати за ним право власності на автомобіль марки Toyota, модель Avensis, рік випуску - 2007, реєстраційний номер [NUMBER] . Просив визнати за ним право власності як забудовника на частину збудованого під час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - літнього будинку для відпочинку, розташованого у дачному кооперативі «Тополя`у селі Яцківка Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області. Визнати право [PERSON] на оформлення та реєстрацію у відповідних органах права власності на 1,2 частину літнього будинку для відпочинку, розташованого на земельній ділянці площею 105 кв.м., кадастровий номер:142308430066:05:000:1463 у дачному кооперативі «Тополя» у селі Яцківка на території Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК) . При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. Відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача. Суд приходить до висновку, що позивачем за зустрічним позовом не надано належних та допустимих доказів існування вказаних речей, їх ідентифікації, підтвердження придбання речей за спільні кошти сторін. Вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності як забудовника на частину збудованого під час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва - літнього будинку для відпочинку, розташованого у дачному кооперативі «Тополя`у селі Яцківка Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області та визнання за ним права на оформлення та реєстрацію у відповідних органах права власності на 1,2 частину літнього будинку для відпочинку, розташованого на земельній ділянці площею 105 кв.м., кадастровий номер:142308430066:05:000:1463 у дачному кооперативі «Тополя» у селі Яцківка на території Рубцівської сільської ради Лиманської територіальної громади Краматорського району Донецької області, задоволенню не підлягають за безпідставністю, необґрунтованістю та недоведеністю. Щодо інших доводів сторін, викладених у заявах по суті справи та наведених в усних поясненнях, суд зазначає, що у п. 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006 (заява №63566/00) «Пронін проти України» зазначено, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні зустрічного позову у цій частині. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задовлення позову [PERSON] та [PERSON] . Розподіл судових витрат здійснити згідно ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial